Постанова                                                 
Іменем України                                    
19 січня 2022 року
м. Київ
справа № 445/399/20
провадження № 61-8421св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду рівненської області від 11 грудня 2020 року у складі судді Ралець Р. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., Шимківа С. С.,  
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до     ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири        АДРЕСА_1 . Вона зареєстрована та проживає у зазначеній квартирі разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є особою з інвалідністю І-ої групи.  
У вересні 2014 року відповідач добровільно знялася з реєстрації у квартирі та переїхала проживати у місто Дубно у зв`язку з навчанням.
У червні 2018 року відповідач ОСОБА_2 , яка на даний час не є родичкою позивача, є чужою людиною, самовільно вселилася у квартиру. 
Позивач зазначала, що згідно з рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області від 12 серпня 1999 року вона та її колишній чоловік ОСОБА_4 , усиновили ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
ОСОБА_2 , починаючи з тринадцятирічного віку, коли їй стало відомо від сторонніх осіб про усиновлення, не сприймала позивача як матір. Єдина людина, яку вона більш-менш слухала, був колишній чоловік, але після досягнення дочкою шістнадцятирічного віку між подружжям почали псуватися стосунки на ґрунті різних підходів до виховання усиновленої дочки, у зв`язку з чим шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року. Пізніше, рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2019 року ОСОБА_4 було визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Із середини 2012 року між позивачем та відповідачем постійно виникають побутові конфлікти та сварки на ґрунті негативної, агресивної поведінки відповідача. Відповідач постійно вчиняє домашнє насильство над нею та її матір`ю, яка є особою похилого віку. Крім того, поведінка відповідача є небезпечною для життя та здоров`я позивача та її матері.
Щодо насильства в сім`ї з боку відповідача, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів (09 серпня 2015 року, 26 лютого    2016 року, 03 лютого 2017 року, 26 лютого 2018 року, 04 липня 2018 року,     26 листопада 2018 року, 03 грудня 2018 року, 24 вересня 2019 року,               04 жовтня 2019 року), якими неодноразово проводилися профілактичні бесіди з ОСОБА_2 .
Через протиправну поведінку відповідача позивач постійно перебуває у страху за своє життя та за життя і здоров`я своїх близьких, оскільки поведінка відповідача є непередбачуваною та неадекватною.
Оскільки ОСОБА_2 здійснює протиправні дії щодо позивача і її матері, які загрожують життю та здоров`ю, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про скасування усиновлення.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 березня 2019 року у справі № 445/1559/18 усиновлення ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано.
Позивач вказувала, що внаслідок неправомірних дій відповідача, остання перешкоджає їй у реалізації права власності на квартиру, користується житлом всупереч волі власника, не сплачує за спожиті комунальні послуги, руйнує та нищить майно.
Крім того, відповідач порушує правила співжиття у квартирі. ЇЇ поведінка є антигромадською, агресивною, вона постійно ображає позивача, погрожує вбивством, вчиняє насильство, звертається грубо та в нецензурній формі, внаслідок чого від отриманого стресу у позивача погіршується стан здоров`я та самопочуття.
ОСОБА_2 не приймає участі в утриманні житла, яким користується, доказом чого є квитанції про сплату комунальних послуг.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги та усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення.  
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій             і мотиви їх прийняття
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області                    від 11 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вселення ОСОБА_2     у спірну квартиру відбулося зі згоди власника, а саме матері відповідача, яка її удочерила. Зазначена квартира є єдиним місцем проживання  відповідача.
ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження передбачених законодавством підстав для виселення відповідача, оскільки ОСОБА_2 не було притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності з підстав протиправної поведінки, яка загрожує життю чи здоров`ю позивача або членам її сім`ї. Звернення позивача до поліції не є належними доказами неправомірної поведінки відповідача, оскільки за наслідками розгляду цих звернень факти неправомірної поведінки ОСОБА_2 не підтвердилися, а сам лише факт відкриття кримінального провадження не може свідчити про вину відповідача.
Доводи позивача, що відповідач втратила право користування житлом, оскільки не є членом сім`ї власника, не пов`язана з позивачем спільним побутом, а тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 є членом сім`ї позивача відповідно до частини другої статті 64, частини четвертої        статті 156 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР).  
Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 грудня          2020 року залишено без змін.   
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, вірно застосував норми матеріального права та дотримався процедури розгляду, передбаченої Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України).
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не довела, що відповідач чинить перешкоди у користуванні власністю, а також, що виселення дочки  переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2             статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та є необхідним у демократичному суспільстві.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
Зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 569/7901/16-ц (провадження № 14-1звц21). 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів попередніх інстанцій, що відповідач вселилась та проживає у спірній квартирі як член сім`ї позивача є помилковим, оскільки на час вселення ОСОБА_2 до квартири у червні 2018 року остання вже була повнолітньою.
Суди не досліджували докази того, що з часу вселення ОСОБА_2 до квартири вона разом з позивачем ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, відповідач несе витрати по оплаті за комунальні послуги.
Відповідач ОСОБА_2 , проживаючи у спірній квартирі, систематично порушує правила співжиття, що стало підставою неодноразових звернень за захистом до працівників поліції.
Проте, не зважаючи на всі заходи запобігання та впливу відповідач і надалі продовжує поводити себе негідно та створювати неможливі умови для спільного проживання в квартирі.
Суди не надали оцінки наданим доказам щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття у квартирі, а також не взято до уваги те, що відповідач тричі попереджалась працівниками поліції про недопущення порушень правил співжиття.
Відповідач не зареєстрована у спірній квартирі, тому суди дійшли неправильного висновку про те, що квартира є її єдиним житлом. Крім того, судами не досліджено докази щодо реєстрації місця проживання відповідача. 
У контексті статті 2 Конвенції у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати прав жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість.  
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року відкрито касаційне провадження справі і витребувано її з Дубенського міськрайонного суду Рівненської області.
У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 17 вересня           2021 року призначено повторний автоматизований розподіл судових справ у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями у справі № 445/399/20 (провадження № 61-8421св21) визначено суддю-доповідача Фаловську І. М.
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що згідно з договором купівлі-продажу від 29 червня           1992 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 22, 23).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 1993 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 (а. с. 24).
Згідно з рішенням виконавчого комітету Золочівської міської ради народних депутатів від 29 жовтня 1993 року № 583 об`єднано однокімнату квартиру      АДРЕСА_3 та двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в одну трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 (а. с. 31). 
Згідно з рішенням Тернопільського районного суду Тернопільської області від 12 серпня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 усиновили       ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року у справі № 445/227/18 розірвано шлюб, укладений між    ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований 23 жовтня 1996 року у Золочівському районному відділі РАГС Львівської області (а. с. 16, 17).
Рішенням Золочівського районного суду Львівської області                            від 11 листопада 2019 року у справі № 445/1298/19 визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 18, 19).
Рішенням Золочівського районного суду Львівської області                             від 13 листопада 2018 року у справі № 445/1559/18 відмовлено            ОСОБА_1 у задоволенні позову про скасування усиновлення.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 березня 2019 року у справі № 445/1559/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 листопада            2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
Усиновлення ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано (а. с. 12-15).
Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, постанову Львівського апеляційного суду           від 21 березня 2019 року скасовано, рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2018 року залишено в силі.
Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15 січня 2020 року, виданою Золочівським міським виробничим житлово-комунальним підприємством Львівської області, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а. с. 9).
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Золочівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Львівській області та отримує пенсію за вислугу років (довідка про доходи від 02 січня 2020 року № 10 (а. с. 33).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю І-ої групи, що підтверджується довідкою Галицької медико-соціальної експертизи Львівської області від 06 липня 1999 року (а. с. 10).
Згідно з відповіддю Золочівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - Золочівський РВ ГУ МВС України у Львівській області) від 17 серпня         2015 року на повідомлення по телефону ОСОБА_1 про те, що її донька ОСОБА_2 не ночує вдома, повідомлено заявника про те, що з донькою проведено попереджувально-профілактичну бесіду щодо недопущення скоєння адміністративних чи кримінальних правопорушень (а. с. 37).
06 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Золочівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області      (далі - Золочівський ВП ГУНП у Львівській області) з повідомленням про вчинення ОСОБА_2 сварки, висловлювання погроз розправою.
Згідно з висновком Золочівського ВП ГУНП у Львівській області                  від 16 лютого 2016 року розгляд повідомлення ОСОБА_1 від 06 лютого 2016 року припинено у зв`язку із закінченням перевірки. При цьому заявнику роз`яснено право звернутися до судових органів для вирішення         цивільно-правових відносин (а. с. 38-40).
13 лютого 2017 року Золочівським ВП ГУНП у Львівській області винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12017140210000067     від 03 лютого 2017 року за ознаками частини першої                                   статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України), у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Кримінальне провадження було порушено у зв`язку із зверненням 02 лютого 2017 року ОСОБА_1 з письмовою заявою про те, що 02 лютого 2017 року          ОСОБА_3 (матір заявника) побила її внучка ОСОБА_2 . Однак, під час досудового розслідування ОСОБА_1 подала заяву про те, що вона відмовляється від подальшого розслідування кримінального провадження, оскільки не має ні до кого претензій. Згідно з висновком експерта               від 03 лютого 2017 року №14/2017 при судово-медичній експертизі         ОСОБА_3 виявлений синець на правому плечі, що утворився від дії тупого предмету, можливо при обставинах, які зазначала остання і відноситься до легкого тілесного ушкодження (а. с. 41-46).
23 лютого 2018 року Золочівським ВП ГУНП у Львівській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що повідомлення факту отримання тілесних ушкоджень дочкою ОСОБА_2 , яка написала заяву про припинення подальшого розгляду свого повідомлення, було зареєстровано 03 лютого 2018 року. Із дочкою проведена профілактична бесіда щодо недопущення антигромадської поведінки (а. с. 46, 47). 
Згідно з висновком Золочівського ВП ГУНП у Львівській області                   від 11 липня 2018 року розгляд звернення ОСОБА_1 від 04 липня        2018 року припинено у зв`язку із закінченням перевірки та зазначено про необхідність провести з ОСОБА_2 профілактичну бесіду щодо недопущення вчинення нею домашнього насильства. В ході перевірки встановлено, що 04 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникла сімейна сварка на побутовому ґрунті, під час якої ОСОБА_2 виражалася нецензурно, словесно погрожувала розправою (а. с. 48-50).
28 листопада 2018 року Золочівським ВП ГУНП у Львівській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що заява останньої від 23 листопада 2018 року розглянута. У діях ОСОБА_2 не вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення. З ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду щодо недопущення у подальшому вчинення домашнього насильства (а. с. 51-55).
14 грудня 2018 року Золочівським ВП ГУНП у Львівській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що її заява від 02 грудня 2018 року щодо конфлікту, який виник між нею і дочкою ОСОБА_2 , розглянута і складено висновок за відсутністю ознак кримінального правопорушення. При цьому зазначено, що з ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду щодо недопущення у подальшому вчинення домашнього насильства            (а. с. 60-62).
09 липня 2019 року Золочівським ВП ГУНП у Львівській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що її заяву від 05 липня 2019 року щодо конфлікту, який виник між нею та дочкою ОСОБА_2 , розглянуто та складено висновок за відсутністю ознак кримінального правопорушення. Вказано, що з ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду щодо недопущення вчинення нею протиправних дій (а. с. 89-91).
Згідно з висновком Золочівського ВП ГУНП у Львівській області                   від 07 жовтня 2019 року припинено розгляд матеріалів за заявою       ОСОБА_1 від 24 вересня 2019 року про вчинення її дочкою ОСОБА_2 24 вересня 2019 року сімейної сварки, під час якої остання виражалась нецензурними словами, словесно погрожувала фізичною розправою. ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) (а. с. 64-67, 70-74).
Згідно з висновком Золочівського ВП ГУНП у Львівській області                   від 17 жовтня 2019 року припинено розгляд матеріалів за заявою        ОСОБА_1 від 04 жовтня 2019 року про те, що її дочка ОСОБА_2         04 жовтня 2019 року вчинила домашнє насильство, а саме під час сімейної сварки остання виражалась нецензурними словами, словесно погрожувала фізичною розправою. ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП (а. с. 68, 69).
10 грудня 2019 року Золочівським ВП ГУНП у Львівській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що її заяву від 06 грудня 2019 року розглянуто та складено висновок за відсутності ознак кримінального правопорушення. При цьому вказано, що враховуючи, що конфлікт тривав короткий відрізок часу, під час якого грубого порушення громадського порядку не було, конфлікт виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, підстави для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності немає (а. с. 76-78).
22 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Золочівського ВП ГУНП у Львівській області з заявою про те, що 14 червня 2019 року у неї з виник конфлікт з дочкою ОСОБА_2 , яка нанесла їй тілесні ушкодження.
За даним фактом розпочато кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12019140210000325 від 23 червня 2019 року.
Згідно з висновком експерта від 24 червня 2019 року № 56/2019  при судово-медичній експертизі у ОСОБА_1 виявлений синець на правій молочній залозі, що утворилася від дії тупого предмета, можливо 14 червня 2019 року при нанесенні удару ногою, відноситься до легкого тілесного ушкодження.
Встановивши, що в ході проведення досудового розслідування не встановлено складу скоєння кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 125, статтею 126-1 КК України, а вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 КУпАП в діях потерпілої ОСОБА_1 , Золочівський ВП ГУНП у Львівській області 04 грудня 2019 року виніс постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12019140210000325 від 23 червня 2019 року, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення     (а. с. 92-94).
Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2019 року постанову Золочівського ВП ГУНП у Львівській області                 від 04 грудня 2019 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12019140210000325 від 23 червня 2019 року, скасовано (а. с. 95). 
Відповідно до листа Золочівського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 19 липня 2018 року № 133 загострення ситуації в сім`ї ОСОБА_1 відбулось з причин розбіжностей думок щодо подальшої зайнятості ОСОБА_2. Мама ОСОБА_1 наполягає на працевлаштуванні ОСОБА_2 у військовий медичний заклад, а бажання ОСОБА_2 - проживати у Львові та обрати місце праці самостійно (а. с. 79, 80).
Згідно з інформацією Вищого комунального навчального закладу «Дубенський медичний коледж» Рівненської міської ради (далі - ВКНЗ «Дубенський медичний коледж» РОР) від 05 червня 2020 року № 298 ОСОБА_2 дійсно навчалась у ВКНЗ «Дубенський медичний коледж» РОР з 01 вересня 2014 року до 27 червня 2018 року та проживала в гуртожитку коледжу в період з 09 грудня 2014 року до 22 червня 2018 року за тимчасовою реєстрацією (на період навчання). Реєстрація була проведена на підставі картки реєстрації особи. (а. с. 141-143). 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанцій не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не надала доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з відповідачем у квартирі.
ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_1 , тобто членом сім`ї останньої відповідно до статті 64 ЖК УРСР, тому при поверненні відповідача після навчання на постійне місце проживання повторна згода власника житла (матері) на вселення до квартири дочки не потрібна.
ОСОБА_1 не довела, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні власністю та, що виселення дочки переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, і є необхідним у демократичному суспільстві.  
Натомість Верховний Суд вважає, що такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є передчасними з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Обґрунтовуючи свої вимоги  ОСОБА_1 посилалася на неможливість спільного проживання з відповідачем в одній квартирі через сварки, а також через те, що ОСОБА_2 постійно чинить фізичний та моральний тиск на неї.
Як на підставу позову посилалася на положення статті 116 ЖК УРСР.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).
Відповідно до частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Таким чином, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки відповідача відносно неї та матері позивача, яка є особою похилого віку, особою з інвалідністю та потребує стороннього обліку.
Спростовуючи наведені доводи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, посилався на те, що за наслідками розгляду таких заяв не було встановлено, що відповідач чинить дії, які загрожують життю чи здоров`ю позивача, і що до відповідача застосовувались заходи громадського впливу.
Посилання позивача на систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в квартирі, суд визнав безпідставними, оскільки доказів притягнення ОСОБА_2 до адміністративної чи будь-якої іншої відповідальності відсутні.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 569/7901/16-ц (провадження № 14-1звц21), прийнятій за результатами перегляду за виключними обставинами рішення Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду      від 20 серпня 2018 року у справі про виселення без надання іншого житла, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що беручи до уваги аргумент Уряду України про те, що стаття 116 ЖК УРСР загалом є ефективним засобом захисту скарги заявниці, у цій справі, з погляду Конвенції, національні суди, зіткнувшись із твердженнями заявниці про те, що відповідач періодично піддавався спалахам люті під час домашніх сварок, були зобов`язані в контексті провадження про виселення, ініційованого відповідно до зазначеного вище положення, оцінити достовірність її заяв та ризик майбутнього насильства у разі, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом. З матеріалів, що надійшли до Суду, не випливало, що Апеляційний суд або Верховний Суд провели комплексну оцінку цих елементів (пункт 85 рішення Європейського суду з прав людини                 (далі - ЄСПЛ) від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17469/19)). Зокрема, як випливає з ухвали Апеляційного суду, він визнав, що певні порушення дійсно були присутні, і навіть визнав за доцільне «попередити ОСОБА_9 , щоб він змінив своє ставлення...» (див.        пункт 39 вище). Однак, хоча проти ОСОБА_9 було порушено кримінальне та адміністративне провадження у зв`язку з фізичним нападом на заявницю, і хоча поліцейські органи проводили з ним «профілактичні бесіди» та неодноразово виносили йому «попередження», прийнявши клопотання про виселення, суд встановив, що «систематичне порушення правил співжиття ОСОБА_9 не було продемонстровано» (див. параграф 39 вище; порівн. з рішенням у справі «Б. проти Молдови», цитованим вище, п. 74). За цих обставин Суд повторював, що там, де національні органи влади стикаються з достовірними твердженнями про домашнє насильство, вони повинні оцінити ситуацію в цілому, зокрема й ризик майбутнього насильства. Як випливає зі звітів соціальних працівників та поліції, ОСОБА_9 неодноразово ухилявся від спроб обговорити з ним ситуацію для пошуку відповідного рішення та запобігання ризику подальших спалахів люті (див. пункти 26 і 28 вище). Не видно, що Апеляційний суд взяв це до уваги та спробував проаналізувати потенційний ризик повторного насильства (пункт 86 Рішення). Таким чином, ЄСПЛ було оцінено матеріали відповідних кримінального та адміністративного проваджень, зокрема, матеріали які свідчать про так звані «профілактичні бесіди» та «попередження». ЄСПЛ при винесенні рішення зазначив, що заявниця у цій справі представила достовірні твердження про те, що протягом тривалого періоду часу вона зазнавала фізичного насильства, залякування та погроз з боку ОСОБА_9, її колишнього чоловіка, з яким вона досі живе у квартирі (див. пункт 81 Рішення). Крім того, ЄСПЛ надав оцінку звітам соціальних працівників та поліції, з яких випливає, що ОСОБА_9 неодноразово ухилявся від спроб обговорити з ним ситуацію для пошуку відповідного рішення та запобігання ризику подальших спалахів люті (див. пункти 26, 28 і 86 рішення). Як зазначив ЄСПЛ у пункті 87 Рішення: «По суті апеляційний суд послався на той факт, що ОСОБА_9 ніколи не притягувався до відповідальності, не спробувавши проаналізувати основні причини такої ситуації, у тому числі випадки, коли органи державної влади не реагували на повідомлення про інциденти (див. пункти 10, 11, 18 та 24) або коли заявниця відмовлялася від своїх скарг щодо дій, які могли становити серйозний злочин (див. пункти 18 та 32). На цьому етапі Суд зазначає, що через специфіку домашнього насильства випадки, коли потерпілі відмовляються від своїм скарг, є поширеним явищем (див., зокрема, згадані рішення у справах «Опуз проти Туреччини»; «Володіна проти Росії»), та «Б. проти Молдови», пункт 54). Суд вважає, що така відмова не має звільняти національні органи влади від обов`язку оцінювати тяжкість ситуації з метою пошуку належного її врегулювання. До того ж автоматичне посилання на факт, що стверджувані потерпілі відмовилися від своєї скарги без здійснення всебічного аналізу ризиків, з якими вони продовжують жити, є несумісним із обов`язком держав враховувати вразливість потерпілих від домашнього насильства під час виконання своїх позитивних обов`язків у цій сфері за статтями 3 та 8 Конвенції. З огляду на ці чинники, детально описані вище, Суд вважав, що, відхиляючи скаргу заявниці про виселення ОСОБА_9 відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка загалом є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначив, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства. Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства».
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що при винесенні рішення Суд мав доступ до матеріалів відповідних кримінального та адміністративного проваджень, але вони не оцінювались Апеляційним судом Рівненської області та Верховним Судом, або ці суди не надали їм належну оцінку. Матеріалів кримінального провадження за статтею 125 КК України матеріали справи не містять. Таким чином, апеляційний суд не оцінював надані заявницею докази, які, крім інших, врахував ЄСПЛ в вище зазначеній як приклад схожій за своїми правовідносинами справі.
Матеріалами справи, яка переглядається, підтверджено, що впродовж   2018-2019 років з відповідачем ОСОБА_2 неодноразово проводились профілактичні бесіди щодо недопущення антигромадської поведінки та щодо недопущення вчинення нею домашнього насильства (а. с. 47, 50, 55, 62).
Однак судами не досліджено всесторонньо ці докази на предмет оцінки ситуації вцілому, зокрема й потенційного ризику домашнього насильства у майбутньому.
Відповідно до листів Золочівського ВП ГУНП України у Львівській області від 07 жовтня 2019 року та від 17 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_2 було складено протоколи про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування) за подій, які мали місце 24 вересня 2019 року та від 04 жовтня 2019 року, матеріали скеровані на розгляд до Золочівського районного суду (а. с. 67, 69).
Результати розгляду протоколів в матеріалах справи відсутні. 
Отже вказані докази не досліджувалися судами, а обставини, зазначені позивачем, не перевірялись належним чином.
Постановою Золочівського відділу поліції від 04 грудня 2019 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12019140210000325         від 23 червня 2019 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а. с. 93-95).
Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2019 року скасовано постанову заступника начальника слідчого відділу  Золочівського відділу поліції від 04 грудня 2019 року про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення внесеного до ЄРДР за №12019140210000325 від 23 червня 2019 року по факту нанесення легких тілесних ушкоджень та вчинення домашнього насильства  за частиною першою статті 125,                       статтею 126-1 КК України.
Матеріалів кримінального провадження за статтями 125, 126-1 КК України матеріали справи не містять, а відповідно також не оцінювались судами.
Також в матеріалах справи містяться висновки судових експертиз про завдані тілесні ушкодження позивачу та її матері, заява позивача про відмову від продовження досудового слідства за фактом нанесення таких тілесних ушкоджень.
Вказані докази та обставини не оцінювалися судами, не були проаналізовані причини такої ситуації, зокрема підстави відмови        ОСОБА_1 від своїх скарг та оцінки небезпеки ситуації, що склалась між сторонами конфлікту.
Отже, всебічного аналізу ризиків, в яких опинилась ОСОБА_1 зі своєю матір`ю, судами проведено не було, не було досліджено цього в сукупності із обов`язком держави (в особі правоохоронних органів) враховувати вразливість осіб, які можуть потерпати від домашнього насильства під час виконання своїх обов`язків у цій сфері за статтею 8 Конвенції, тому суди не перевірили баланс інтересів між сторонами в сенсі переваги одних інтересів (право на житло) над іншими (невід`ємне право на життя). 
Також слід зауважити, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. У контексті статті 2 Конвенції у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ             від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява                     № 17469/19).
Наведене дає підстави для висновку, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі встановили фактичні обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.
Суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може давати оцінку чи переоцінку наданим учасниками справи доказам. 
За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у           статтях 76-78, 81, 83-84, 228, 229, 235, 243, 263-265 ЦПК України, під час вирішення спору суд обов`язково повинен установити обставини, що мають значення для справи, надати їм юридичну оцінку, а також оцінку всім доказам, з яких суд виходив при вирішенні позову. 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Враховуючи вищенаведені норми права та встановлені у справі фактичні обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Висновки щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, підстави для перерозподілу судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій відсутні.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дубенського міськрайонного суду рівненської області від 11 грудня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 квітня        2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                В. М. Ігнатенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук