УХВАЛА

18 квітня 2022 року 
м. Київ

справа № 380/10345/21
адміністративне провадження № К/990/5992/22 

Верховний Суд у складі  Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Губської  О.А., 
перевіривши касаційну ОСОБА_1 
на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2022 року
у справі №380/10345/21
за позовом ОСОБА_1 
до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області 
про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,- 
УСТАНОВИВ:
У червні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області (далі - відповідач), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати Розпорядження Хирівського міського голови № 68 від 12 березня 2021 року Про фактичне вивільнення ОСОБА_1 ; поновити позивача на роботі на посаду спеціаліста по прийому заяв з необхідними документами для призначення соціальної допомоги та субсидій Хирівської міської ради з 16 березня 2021 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 березня 2021 року в сумі 28 280,00 грн. (станом на момент подачі позовної заяви) до моменту ухвалення рішення суду; рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 8 080,00 грн. звернути до негайного виконання. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2022 року, позовну заяву залишено без розгляду.
Не погоджуючись з такими рішеннями судів попередніх інстанцій, позивачка звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та направити справу для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції.
Обставинами, пов`язаними з введенням воєнного стану у відповідності до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, яким було затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» зумовлена можливість більш тривалого часу вирішення питання прийняття касаційної скарги.
Обговоривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно розпорядження відповідача від 12 січня 2021 року № 7 позивача попереджено про наступне вивільнення, з даним розпорядженням особисто ознайомлено позивача під розписку 13 січня 2021 року.
23 лютого 2021 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про переведення на аналогічну посаду у відділ соціального захисту населення Хирівської ОТГ, на що отримала відповідь про невідповідність у документах про освіту до вакантних посад, що унеможливлює пропозицію іншої посади.
Відповідно до розпорядження відповідача від 12 березня 2021 року № 68 позивача звільнено з роботи з 15 березня 2021 року, з таким позивач ознайомилася 24 березня 2021 року.
У відповідь на колективне звернення від 07 квітня 2021 року щодо можливих порушень законодавства про працю при звільненні з роботи, ГУ Держпраці у Львівській області надано відповідь від 21 травня 2021 року № 7732/4/14-04 про наявність права на звернення до суду за захистом своїх прав
Відповідно до Виписки з медичної карти амбулаторного хворого від 18 серпня 2021 року, позивачка з 05 квітня 2021 року по 19 квітня 2021 року знаходилася на самоізоляції, оскільки контактувала з хворими на COVID-19 , а саме, з невісткою та свахою, а відповідно до Виписки з медичної карти амбулаторного хворого від 18 серпня 2021 року, позивачка з 20 квітня 2021 року по 30 квітня 2021 року знаходилася на амбулаторному лікуванні з діагнозом трахеобронхіт .
02 травня 2021 року позивачка звернулася до травматолога Самбірської ЦРЛ, де їй поставлено діагноз поверхневі кусані рани правої кисті та правого передпліччя . Про це свідчить довідка № 1237.
Як вбачається з Виписки з медичної карти амбулаторного хворого, виданої КНП СМР Старосамбірський ЦПМД амбулаторія загальної практики сімейної медицини с. Скелівка, позивачка з 02 травня 2021 року по 24 червня 2021 року знаходилася на амбулаторному лікуванні з діагнозом ускладнені поверхневі кусані рани .
25 червня 2021 року позивачка звернулась з адміністративним позовом до суду.
Згідно з частини 1,2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. (частини 5 статті 122 КАС України).
Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у частиною 2 статті 122 КАС України і частини5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, та є спеціальною нормою щодо ч. 2 цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Встановлюючи скорочені строки звернення до суду у справах про звільнення з публічної служби законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
У такій категорії справ законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Щодо звернення до Держпраці, Суд вважає вірними всинови суду апеляційної інстанції, що у спірних правовідносинах законом не передбачено обов`язкового досудового врегулювання спору, а тому колективне звернення не може слугувати поважною причиною пропуску встановленого строку звернення до суду, що додатково підтверджується положеннями частини 5 статті 122 КАС України, яка не містить у своїй конструкції досудового врегулювання спору.
При цьому, звернувшись до Держпраці позивач не був позбавлений можливості також звернутися до суду.
Щодо періоду перебування на самоізоляції з 05  квітня 2021 року по 19 квітня 2021 року, то суд апеляційної інстанції зазначив, що дотримання протиепідемічних заходів є важливим, та сприяє непоширенню коронавірусної інфекції, однак вказане не позбавляє можливості звернення до суду. Через карантинні обмеження держава почала активно забезпечувати можливість осіб звернення до державних органів та судів альтернативними методами, а саме за допомогою електронних засобів, крім того, залишилась можливість направити позовну заяву засобами поштового зв`язку.
Суд апеляційної інстанції вказав, що  надана суду довідка про перебування на самоізоляції звичайно є належним доказом, проте заповнюється лікарем зі слів особи. Інших доказів, які б дозволили в сукупності оцінити необхідність перебування позивача на самоізоляції суду не надано, а тому апеляційний суд не може погодитись з твердженням скаржника про врахування такого періоду як поважної причини пропуску строку звернення до суду.
Оскільки, судом апеляційної інстанції встановлено, що інших доказів, які б дозволили в сукупності оцінити необхідність перебування позивача на самоізоляції до апеляційного суду не надано то Верховний Суду вважає, що аргументи скаржника щодо перебування  на самоізоляції  не підтверджені належними доказами (зокрема, звернення позивача та близьких родичів до закладів охорони здоров`я з приводу зазначених ним обставин, довідка сімейного лікаря, результати ПЛР-тестування її або членів її родини, тощо), тобто скаржником не наведено аргументів щодо об`єктивної неможливості звернення до суду та не надано жодних доказів на підтвердження пропуску строку через обставини, які зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (контакт з особами, у яких на підставі тесту імуноферментного аналізу встановлено наявність антитіл COVID-19, перебування на лікуванні, тощо).
Щодо подальшого знаходження на амбулаторному лікуванні з 20 квітня 2021 року по 30 квітня 2021 року та з 02 травня 2021 року по 24 червня 2021 року, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що зазначені докази не є достатніми та допустимими в розумінні КАС України в обґрунтування поважності строків пропуску звернення до суду, оскільки надані позивачем довідки підтверджують лише факт звернення до лікаря та жодним чином не підтверджує факту перебування на стаціонарному лікуванні. При цьому, амбулаторне лікування, або знаходження на лікарняному не перешкоджало позивачці звернутися до суду та/або за правовою допомогою.
Відповідно до офіційного визначення  амбулаторне лікування  - організація медичної допомоги в медичному закладі хворим, що приходять у медичний заклад.
Амбулаторне лікування  - лікування, проведене на дому або при відвідуванні самими хворими лікувального закладу (на відміну від стаціонарного лікування, здійснюваного з поміщенням пацієнта в лікарню).
Виписка із медичної карти амбулаторного хворого носить інформаційний характер щодо діагнозу основного захворювання, супутніх захворювань, короткий анамнез, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування, лікувальні і трудові рекомендації та не засвідчує тимчасову непрацездатність особи
Водночас судом апеляційної інстанції встановлено, що з виписки з медичної карти амбулаторного хворого не вбачається, що позивач перебувала на стаціонарному лікуванні чи знаходилася у стані, який дійсно не дозволяв їй звернутися до суду за захистом свого порушеного права у встановлені процесуальним законом строки.
Отже суди попередніх дійшли вірного висновку, що вказані доводи не є об`єктивними перешкодами чи труднощами пропуску строку звернення до суду, оскільки  амбулаторне лікування,  або знаходження на лікарняному не перешкоджало позивачці звернутися до суду в установлений законом строк.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 червня 2019 року, Верховного Суду у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 815/1175/17, від 20 лютого 2020 року у справі №560/3070/19, від 26 березня 2020 року у справі № 805/2688/18-а, від 27 серпня 2021 року у справі № 520/17941/2020 щодо критерієв оцінки поважності пропуску звернення до суду у зв`язку із перебуванням особи на амбулаторному лікуванні.
Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання причин пропуску позивачкою строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Позивачкою не наведено та не доведено наявності непереборних обставин чи труднощів, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду із цим позовом, як і наведено поважних причин такого тривалого пропуску строку звернення до суду при встановленому статті 122 КАС України скороченого строку. При цьому позивачка не могла не усвідомлювати, що таке тривале зволікання із зверненням до суду із позовною заявою, невчинення дій, спрямованих на оскарження оспорюваних постанов, призведе до застосування судом процесуальних наслідків пропуску строку звернення до суду.
Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, Верховний Суд констатує, що суди першої і апеляційної інстанцій, правильно застосували положення частини 3 статті 123 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справ) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 332, 333 КАС України, суд
УХВАЛИВ :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2022 року у справі №380/10345/21 за позовом ОСОБА_1 до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова Н.М. Мартинюк   О.А. Губська