ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 751/8152/18
провадження № 61-5931св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., 
Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний університет «Чернігівський колегіум» імені  Т. Г. Шевченка, 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Цибенко І. В., та постанову Чернігівського апеляційного суду від 4 березня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Висоцької Н. В., Бобрової І. О., Шитченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року  ОСОБА_1  звернувся з позовом до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову вказував, що з 1 вересня 2004 року працював у Національному університеті «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка.
Наказом Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка № 215 вк/1 від 21 серпня 2018 року його звільнено з посади доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології на підставі 
пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України.
На думку заявника, звільнення є незаконним, оскільки він володіє більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, ніж інші співробітники, які залишилися працювати.
Позов також мотивований тим, що звільнення відбулося під час перебування заявника у відпустці.
Крім того, вказував, що звертався з листом до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка з приводу необхідності пояснення звільнення, проте відповіді не отримав. У зв`язку з викладеним звернувся до Міністерства освіти та науки України за захистом своїх прав і отримав відповідь про зобов`язання відповідача розглянути його звернення.
За таких обставин просив поновити пропущений строк для звернення до суду з позовом; визнати наказ про його звільнення № 215 вк/1 від 21 серпня 2018 року незаконним та безпідставним; поновити його на посаді доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченкаі допустити негайне виконання судового рішення у цій частині; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 вересня 2018 року і до поновлення на роботі.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні  ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України Національним університетом «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка дотримано процедуру, визначену законодавством, жодних порушень прав  ОСОБА_1  не допущено, у зв`язку із чим підстав для його поновлення на роботі немає. З огляду на відсутність правових підстав для поновлення заявника на роботі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову і в частині визнання звільнення незаконним. 
Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції вважав похідними від основної вимоги про поновлення на роботі, тому відмовив у задоволенні і цієї вимоги.
Вимоги позивача суд першої інстанції також вважав такими, що не підлягають задоволенню, оскільки  ОСОБА_1  не доведено поважність причин пропуску строку звернення до суду.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 4 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, виключено з мотивувальної частини рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16 січня 2019 року висновки суду першої інстанції щодо неповажності причин пропуску строку звернення до суду. 
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
З висновками суду першої інстанції в частині необґрунтованості позовних вимог суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та не порушено норми процесуального права. 
Проте вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, зазначивши однією з підстав відмови у задоволенні позову неповажність причин пропуску строку звернення до суду.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У березні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16 січня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 4 березня 2019 року і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. 
Також ОСОБА_1 просить постановити окрему ухвалу про перевірку діяльності Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка контролюючими органами на відповідність Закону України «Про запобігання корупції». 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не вирішено клопотання про постановлення окремої ухвали стосовно звернення до правоохоронних та антикорупційних органів щодо перевірки Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка на відповідність Закону України «Про запобігання корупції».
Вважає, що відповідач не повідомив його за два місяці до припинення контракту про звільнення, а наказ № 103 вк/1 Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка від 26 квітня 2018 року не є таким повідомленням. 
Вказує, що перебував у відпустці з 2 червня 2018 року до 27 серпня 2018 року, тому його звільнення є незаконним.
Також підставою для скасування судових рішень зазначає те, що Національним університетом «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка не надано відповіді на його звернення з приводу необхідності пояснення причин звільнення.
На думку заявника, відповідач не здійснив усіх заходів щодо його працевлаштування, зокрема, у порушення вимог КЗпП України, не запропонував йому вакантні посади.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 3 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 працював у Національному університеті «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка на посаді доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології на підставі контракту, укладеного 29 серпня 2016 року на строк з 1 вересня 2016 року до 31 серпня 2018 року.
Згідно з пунктом 7.2 контракту підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись, контракт припиняє дію чи продовжується або укладається на новий термін.
Наказом ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка Носка М. О. від 23 квітня 2018 року № 151 оголошено конкурс на заміщення вакантних посад професорсько-викладацького складу, в тому числі, і на посаду доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології.
Відповідно до Положення про порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних і педагогічних працівників Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка претенденти на заміщення посад у місячний строк зобов`язані подати необхідну заяву та документи.
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що на конкурс про заміщення вакантних посад, який оголошений наказом ректора, ОСОБА_1 необхідні заяву та документи не подав.
Відповідно до наказу ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка Носка М. О. № 103 вк/1 від 26 квітня 2018 року у зв`язку із закінченням терміну роботи за контрактом 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 попереджено про можливе звільнення із займаної посади.
21 серпня 2018 року службовою запискою завідувача кафедри загальної, вікової та соціальної психології ОСОБА_3 ректору Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка Носку М. О. запропоновано звільнити доцента кафедри ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням терміну роботи за контрактом 31 серпня 2018 року.
Наказом Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка № 215 вк/1 від 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 з 31 серпня 2018 року звільнено з посади доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16 січня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 4 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України 
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. 
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.
Строк, на який працівник приймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за 
пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 757/34139/18-ц (провадження № 61-6954св19), 
від 12 лютого 2020 року у справі № 369/7704/18 (провадження № 61-18970св19), від 8 квітня 2020 року у справі № 760/408/19 (провадження № 61-20368св19), від 25 жовтня 2021 року у справі № 607/3393/18 (провадження № 61-13597св21).
Надавши оцінку доказам, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановив, що строк трудового договору, укладеного Національним університетом «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка та ОСОБА_1 , закінчився 31 серпня 2018 року, правильно вважав законним звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
За таких обставин звільнення позивача відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону та умовам договору. 
Оскільки звільнення  ОСОБА_1 проведено з дотриманням вимог трудового законодавства і умов укладеного сторонами трудового договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що право позивача на працю відповідач не порушив, у зв`язку з чим правових підстав для визнання звільнення незаконним, поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. 
Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про незаконність звільнення  ОСОБА_1 із займаної ним посади.
Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що відповідач не повідомив позивача про звільнення за два місяці до припинення контракту, оскільки такі доводи зводяться виключно до неправильного тлумачення норм законодавства заявником і не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка Носка М. О. 
№ 103 вк/1 від 26 квітня 2018 року у зв`язку із закінченням терміну роботи за контрактом 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 попереджено про можливе звільнення із займаної посади.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не здійснив усіх заходів щодо його працевлаштування і не запропонував йому вакантні посади також не приймаються касаційним судом, оскільки у даному випадку у відповідача відсутній обов`язок виконувати вимоги законодавства щодо працевлаштування працівника. 
Національний університет «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка не розірвав трудовий договір до закінчення строку його чинності, тому такі вимоги виконувати не повинен. 
Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т. Г. Шевченка Носка М. О. від 23 квітня 2018 року № 151 оголошено конкурс на заміщення вакантних посад професорсько-викладацького складу, в тому числі і на посаду доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології. Проте ОСОБА_1 необхідні заяву та документи не подав.
Доводи касаційної скарги про те, що заявник перебував у відпустці з 2 червня 2018 року до 27 серпня 2018 року, тому його звільнення є незаконним, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки позивача звільнено 31 серпня 2018 року. 
Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність судових рішень судів першої інстанції у відповідній частині та апеляційної інстанції і на правильність висновків, викладених в них.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у 
державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване рішення суду першої інстанції у відповідній частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник такі не вказує.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суд першої інстанції у відповідній частині та суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції з урахуванням виключення з його мотивувальної частини висновку щодо строку звернення до суду та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо клопотання про постановлення окремої ухвали
Статтею 420 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у випадку 
і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
За відсутності виявлених порушень і недоліків у діяльності відповідача Верховний Суд не вбачає підстав, передбачених статтею 262 ЦПК України, для постановлення окремої ухвали.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтею 400 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Відмовити у задоволенні клопотання  ОСОБА_1  про постановлення окремої ухвали.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16 січня 2019 року з урахуванням виключення судом апеляційної інстанції з його мотивувальної частини висновку щодо строку звернення до суду та постанову Чернігівського апеляційного суду від 4 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук