Дата документу 26.01.2022 Справа № 324/1/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №324/1/21                         Головуючий у 1 інстанції Кацаренко І.О.
Провадження № 22-ц/807/308/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
26 січня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.
Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розписками,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розписками.
В обґрунтування позову зазначено, що 02 серпня 2020 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 строком до 31 жовтня 2020 року позику у розмірі 62500,00 гривень, що підтверджується оригіналом розписки від 02 серпня 2020 року, написаної та підписаної власноручно ОСОБА_1 у присутності свідків. 
Відповідач зобов`язався повернути борг у строк до 31 жовтня 2020 року. Після сплину терміну, вказаного у розписці, а саме 31 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 позичені грошові кошти не повернув та ухиляється від їх повернення до теперішнього часу. 
ОСОБА_3 не раз зверталася до ОСОБА_1 з проханням повернути кошти в повному обсязі. 
Відповідач підтверджував, що винен ці кошти і обіцяв їх повернути в повному обсязі, проте на момент подачі даної позовної заяви ОСОБА_1 не здійснив жодної виплати (до позовної заяви додається роздруківка переписки позивача з відповідачем засобом Viber, у якій ОСОБА_1 неодноразово підтверджував свій обов`язок повернути позичені кошти у повному обсязі, а також надається аудіозапис розмови ОСОБА_1 зі свідками написання розписки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в якій він також підтверджував чітко своє зобов`язання повернути позичені кошти у ОСОБА_3 у повному обсязі).

02 серпня 2020 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 строком до 31 серпня 2020 року 5000,00 гривень на виконання робіт у ванній кімнаті, які зобов`язувався повернути не пізніше 31 серпня 2020 року у випадку не виконання робіт у ванній кімнаті; також на підставі розписки від 02 серпня 2020 року ОСОБА_1 зобов`язувався повернути ОСОБА_3 отримані гроші за ванну у розмірі 43000,00 гривень не пізніше 31 серпня 2020 року; також ОСОБА_1 зобов`язувався встановити ОСОБА_3 решітки, оплачені позивачем у повному обсязі у розмірі 22000,00 гривень. За своєю суттю дана розписка є борговою розпискою. Гроші у розмірі 43000,00 гривень були передані у тимчасову власність позивачем відповідачу для придбання для позивача ванної, але ванна придбана не була, тому відповідач зобов`язався повернути позивачу отримані грошові кошти у повному обсязі. Гроші у розмірі 22000,00 гривень були передані у тимчасову власність позивачем відповідачу для виготовлення решіток на балконі позивача, але у зв`язку з тим, що решітки виготовлені та встановлені не були, відповідач зобов`язався повернути позивачу сплачені нею грошові кошти у повному обсязі. Фактично ці правовідносини є договором позики, адже позивач-позикодавець передала у власність другій стороні відповідачу-позичальникові грошові кошти у розмірі 65000 гривень, а позичальник (відповідач) зобов`язується повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Станом на 31 серпня 2020 року ремонтні роботи у ванній кімнаті позивача виконанні не були через односторонню відмову від виконання зобов`язань ОСОБА_1 12 вересня 2020 року, визнаючи свої зобов`язання за власноруч написаною розпискою від 02 серпня 2020 року, ОСОБА_1 , підтверджуючи односторонню відмову від здійснення ремонтних робіт, а, отже, і настання зобов`язання по поверненню грошових коштів, частково повернув ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 9300 гривень: 5000 грн. за нездійснені ремонтні роботи у ванній кімнаті позивача та 4300 грн. частково погашення заборгованості.
Наявність оригіналу розписки у позивача, а також сплата відповідачем заборгованості у розмірі 9300 грн. на користь позивача свідчать про існування зобов`язання по сплаті 60700 гривень. 
Відповідач підтверджував, що винен ці кошти і обіцяв їх повернути в повному обсязі, проте на момент подачі даної позовної заяви відповідач не здійснив жодної виплати окрім 9300 грн. 
Із власноруч написаних розписок, підписаних ОСОБА_1 02 серпня 2020 року, вбачається, що він взяв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 62500 грн. не пізніше 31 серпня 2020 року та 60700 грн. не пізніше 31 серпня 2020 року. 
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сума боргу, зазначена в розписці від 02 серпня 2020 року (на суму 62500 грн., термін повернення 31 жовтня 2020 року), а саме 62500 грн., а також підлягає стягненню сума боргу в розмірі 60700,00 грн., що залишилося після часткового погашення боргу за розпискою від 02 серпня 2020 року (на суму 70000,00 грн., термін повернення 31 серпня 2020 року).
ОСОБА_1 на підставі розписки від 02 серпня 2020 року на суму 625000 грн. зобов`язаний сплатити відсотки у розмірі 6500,00 грн.: 62500,00 грн.х10%=6500,00 грн. Також ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити за прострочення зобов`язання по поверненню грошових коштів у розмірі 60700,00 грн. згідно розписки від 02 серпня 2020 року інфляційні витрати у розмірі 916,57 грн. та 3% річних у розмірі 477,64 грн. (розрахунок інфляційних витрат та 3% річних) додавався. 
Отже, загальна сума заборгованості, що підлягають стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі двох розписок від 02 серпня 2020 року з урахуванням відсотків, інфляційних витрат та 3% річних становить 131094,21грн. з яких: 62500,00 грн. основна сума боргу по розписці від 02 серпня 2020 року на суму 62500,00 грн., термін повернення 31 жовтня 2020 року; 6500 грн.: 62500,00 грн.х10%=6500,00 грн. відсотків, передбачених розпискою від 02 серпня 2020 року на суму 62500,00 грн., термін повернення 31 жовтня 2020 року; 60700,00 грн. на підставі розписки від 02 серпня 2020 року, термін повернення 31 серпня 2020 року; 916,57 грн. інфляційних витрат; 477,64 грн. 3% річних на підставі розписки від 02 серпня 2020 року, термін повернення 31 серпня 2020 року.
Весною 2020 року Відповідачем було отримано від Позивача грошові кошти у розмірі 32 000,00 гривень для придбання будівельних матеріалів, а саме: на фарби для стелі, суперфініш, скловолокно та склохолст для всієї квартири. Документів, що підтверджували факт придбання матеріалів Відповідачем Позивачу надано не було. Мотивуючи тим, що у квартирі Позивача немає місця для зберігання даних матеріалів, Відповідач завіз їх за власною ініціативою для тимчасового зберігання до гаражу, який тимчасово знаходиться у користуванні Відповідача. Позивач неодноразово зверталася до Відповідача з проханням та вимогою завезти їй придбані за її кошти у розмірі 32000,00 гривень матеріали. Відповідач неодноразово обіцяв це зробити (доказами є: показання свідків, переписка у вайбері та аудіозапис слів Відповідача), але згодом Відповідач повідомив Позивача, що не поверне матеріали, а поверне грошові кошти у повному обсязі. 10 вересня 2020 року в розмові зі свідками Відповідач зобов`язувався протягом тижня завезти (відповідно повернути) Позивачу придбані матеріали за її кошти у розмірі 32 000,00 гривень. Але свої зобов`язання по поверненню матеріалів, придбаних за гроші Позивача у розмірі 32000,00 гривень Відповідач не виконав. Окрім того, Відповідач в переписці від 22 вересня 2020 року написав Позивачу, що замість матеріалів поверне грошові кошти за них в повному розмірі.
Термін повернення матеріалів на суму 32000,00 гривень настав ще в середині вересня 2020 року. Так як Відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти замість повернення матеріалів, адвокатом Позивача Гайдай Т.І. 16 квітня 2021 року було надіслано Відповідачу претензію про перерахування на рахунок Позивача грошових коштів у розмірі 32000,00 гривень за неповернуті вчасно матеріали не пізніше 31 березня 2021 року. Дана претензія була отримана Відповідачем 19 березня 2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням. Але Відповідачем не виконано своїх зобов`язань по сплаті заборгованості у розмірі 32 000,00 гривень.
Отже, з Відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 32 000,00 гривень (гроші були Відповідачем отримані від Позивача, матеріали не надані Позивачу, гроші за матеріали Відповідач не повернув Позивачу). Вищевказана заборгованість підтверджується перепискою між Позивачем і Відповідачем, аудіозаписом розмови з Відповідачем, що є в матеріалах даної справи, та показаннями свідків, що будуть давати показання в межах цього провадження. 
Отже, загальна сума збільшення позовних вимог становить 41 279 грн. 61 коп., у зв`язку з чим позивач і її представник в заяві про збільшення позовних вимог просили постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 140373 грн. 82 коп. в рахунок повернення боргу за двома розписками від 02 серпня 2020 року, 32000 грн. в рахунок повернення боргу за неповернуті будівельні матеріали або готівку за їх вартість, що в загальній сумі складає 172373 грн. 82 коп.
Крім того, в уточненій позовній заяві було заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача 2184 грн. 40 коп. судового збору, які складаються з раніше сплаченої суми судового збору 1311 грн. 00 коп., 460 грн. 40 коп. судового збору за подання заяви про забезпечення позову, яку судом було задоволено, а також 413 грн. 00 коп. судового збору у зв`язку зі збільшенням позовних вимог.
Разом з заявою про збільшення позовних вимог представник позивача спрямувала на адресу суму заяву про компенсацію витрат на правову допомогу та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розмірі 18800 грн., які складаються з 17300 грн. за подачу і супровід позову, складання заяви про забезпечення позову, за подачу заяви про збільшення позовних вимог, за складання розрахунків, за складання заяви про внесення уточнень до ухвали суду про забезпечення позову, аванс за участь в судовому засіданні, а також 1500 грн. за оцінку автомобіля відповідача. 
Заочним рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 140373,82 грн. у рахунок повернення боргу за розписками від 02 серпня 2020 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 32000 грн. у рахунок повернення боргу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 18800 грн. судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2177,34 грн. судових витрат.
Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним  рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення.
ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини також вказує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Руїз Торіха проти Іспанії".
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його мотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Вищезазначеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 серпня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_1 взяв у позивача ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 62500,00 грн., які зобов`язався повернути не пізніше 31 жовтня 2020 року. У випадку не повернення вищезазначеної суми у вказаний термін відповідач зобов`язався повернути прострочену суму з відсотками у розмір 10% від суми погашеної заборгованості за весь період прострочення боргу. На підтвердження вказаного договору відповідачем ОСОБА_1 була власноруч складена та підписана розписка (том 1, а.с. 14).
02 серпня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_1 отримав у позивача ОСОБА_3   5000 грн. за виконання робіт у ванній кімнаті, зобов`язався у випадку не виконання робіт  у ванній кімнаті до 31 серпня 2020 року повернути всю суму п`ять тисяч гривень. Зобов`язався повернути ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 43000,00 грн. за ванну не пізніше 31 серпня 2020 року. Зобов`язався встановити решітки на балкон. Матеріал за решітки проплачений в повному обсязі ОСОБА_3 в розмірі 22000,00 грн. На підтвердження вказаного договору відповідачем ОСОБА_1 була власноруч складена та підписана розписка. На розписці також зазначено, що 12 вересня 2020 року  ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 гроші в розмірі 9300,00 грн. (том 1, а.с. 15).
В порушення умов договору ОСОБА_1 позику не повернув, ремонті роботи у ванній кімнаті не виконав та не встановив решітки на балконі.
Позивач ОСОБА_3 не раз зверталася до ОСОБА_1 з проханням повернути кошти в повному обсязі, відповідач підтверджував, що винен ці кошти і обіцяв їх повернути в повному обсязі, проте на момент подачі даної позовної заяви ОСОБА_1 не здійснив жодної проплати (про що свідчить роздруківка переписки позивача з відповідачем засобом Viber, у якій ОСОБА_1 неодноразово підтверджував свій обов`язок повернути позичені кошти у повному обсязі) (Том 1, а.с. 21-40).
На підтвердження позовних вимог судом були досліджені в судовому засіданні оригінали двох розписок ОСОБА_1 від 02 серпня 2020 року (Том 1, а.с.14, 15).
Існування грошової заборгованості у відповідача перед позивачкою знайшло своє підтвердження і в поясненнях свідків, допитаних у судовому засіданні.
ОСОБА_1 на підставі двох розписок від 02 серпня 2020 року згідно розрахунків, доданих до заяви про збільшення позовних вимог, зобов`язався сплатити позивачці борг на загальну суму 140373 грн. 82 коп., з яких 62500,00 грн. основна сума боргу по розписці від 02 серпня 2020 року з терміном повернення не пізніше 31 жовтня 2020 року; 6500 грн. відсотки за користування цією сумою;  60700,00 грн. основна сума боргу по розписці від 02 серпня 2020 року з терміном повернення не пізніше 31 серпня 2020 року; 4825,65 грн. інфляційні витрати за розпискою від 02 серпня 2020 року на суму 70000 грн.; 4637,50 грн. інфляційні витрати за розпискою від 02 серпня 2020 року на суму 62500 грн.; 1210,67 грн. 3% річних за розпискою від 02 серпня 2020 року на суму 70000 грн.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами статей 526, 626, 628, 1046, 1047. 1018, 1049 ЦК України.
В силу приписів ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Судом першої інстанції вірно вставлено, що сторонами були дотримані вимоги ч.1 ст.1047 ЦК України щодо письмової форми позики. 
Доказів належного виконання зобов`язання із повернення позики у строк, вказаний в розписках, відповідачем надано не було.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розписки, які містяться в матеріалах справи, підтверджують факт передачі позивачем та отримання відповідачем грошових коштів у борг і факт наявності обов`язку відповідача щодо повернення цих коштів позивачеві (Том 1, а.с. 14, 15), а тому з відповідача на користь позивача стягненню підлягають 140373, 82 грн. за розписками від 02 серпня 2020 року; 32000 грн. в рахунок повернення боргу за неповернення матеріалів, придбаних за кошти ОСОБА_3 і не повернуті їй.
З таким висновком суду колегія суддів в повній мірі погодитися не може з огляду на наступне.
Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на підставі двох розписок від 02 серпня 2020 року згідно розрахунків, доданих до заяви про збільшення позовних вимог, зобов`язався сплатити позивачці борг на загальну суму 140373 грн. 82 коп., з яких 62500,00 грн. основна сума боргу по розписці від 02 серпня 2020 року з терміном повернення не пізніше 31 жовтня 2020 року; 6500 грн. відсотки за користування цією сумою; 60700,00 грн. основна сума боргу по розписці від 02 серпня 2020 року з терміном повернення не пізніше 31 серпня 2020 року; 4825,65 грн. інфляційні витрати за розпискою від 02 серпня 2020 року на суму 70000 грн.; 4637,50 грн. інфляційні витрати за розпискою від 02 серпня 2020 року на суму 62500 грн.; 1210,67 грн. 3% річних за розпискою від 02 серпня 2020 року на суму 70000 грн.
Проте, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 32 000 грн., дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної суми, оскільки в матеріалах справи відсутня розписка на суму 32 000 грн. та докази того, що вказані кошти надавались відповідачу в борг позивачем.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення суми боргу в розмірі 32 000 грн. шляхом відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми у розмірі 32 000 грн. у зв`язку з недоведеністю.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції вірно виходив з приписів статті 133ЦПК України та встановив, що відповідно до копії договору про надання правничої допомоги від 04 листопада 2020 року, укладеного між позивачем та адвокатом Гайдай Т.І., з копій актів приймання-передачі послуг з правової/правничої допомоги від 05 листопада 2020 року,  16 грудня 2020 року,  12 лютого 2021 року, 23 лютого 2021 року, 16 березня 2021 року, 06 квітня 2021 року,  27 квітня 2021 року, а також з копій квитанцій, що позивачка сплатила адвокату Гайдай Т.І. 17300 грн. за отримання правничої (правової) допомоги, зокрема 8 тис. грн. за підготовку та подачу позову до суду, підготовку та подачу заяви про забезпечення позову, підготовку та подачу клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підготовку та подачу заяви про виклик свідків; 1 тис. грн. за складання адвокатського запиту; 1 тис. грн. за складання заяви про виправлення в ухвалі про забезпечення позову описки; 1500 грн. за складання до відділу ДВС заяви про відкриття виконавчого провадження на виконання ухвали суду про забезпечення позову; 1 тис. грн. за складання та відправлення відповідачу претензії; 300 грн. за відправлення до суду оригіналів розписок; 4500 грн. за складання заяви про збільшення позовних вимог та аванс за участь у судовому засіданні.
З копії розрахунку-фактури від 28 січня 2021 року судом встановлено, що позивачка для подачі до суду заяви про забезпечення позову сплатила оцінювачу за послуги з оцінки КТЗ, який належить відповідачу, 1500 грн.
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач понесла судові витрати на правову допомогу та витрати, пов`язаних з розглядом справи, на загальну суму 18800 грн. (17300 грн. + 1500 грн.), які є документально підтвердженими і співмірними зі складністю цієї справи, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому зазначені судові витрати також підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що він був позбавлений права на доступ до правосуддя, справедливий та публічний розгляд справи, можливості надати відзив, викласти свої міркування з поважної причини, а саме незнання про наявність судової справи в Пологівському районному суді Запорізької області, оскільки фактично він в м. Києві з 2011 року.
Колегією суддів вказані доводи апеляційної скарги відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було дотримано вимог ст.128 ЦПК України щодо виклику та повідомлення відповідача про кожне судове засідання у справі №324/1/21, а саме: на підтверджену зареєстровану адресу відповідача надсилалися повістки з підтвердженням про вручення, у повідомленні про вручення зазначено, що саме ОСОБА_6 отримував повістки та стоїть його підпис (відповідачем не надано жодного доказу, що підтверджує, що підпис на повідомленнях про вручення судових повістко не його); а також судом перед кожним судовим засіданням по справі №324/1/21 на офіційному веб-сайті судової влади було розміщено оголошення про виклик відповідача. До заяви про перегляд заочного рішення в порушення вимог ч.1 ст.131 ЦПК України відповідачем не подано заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження. Також відповідачем не надано жодного доказу, що підтверджує його фактичне місце проживання, відмінне від його місця офіційної реєстрації. В позовній заяві один з телефонів відповідача вказаний такий само як і сам відповідач вказує в заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі. При надсиланні судових повісток Укрпошта надсилає на адресу отримувача повідомлення про надходження відправлення з обов`язковим зазначенням, що повідомлення від "суд", таким чином відповідач не міг не знати, що в суді знаходиться справа через те, що йому постійно приходили з Укрпошти повідомлення про отримання від суду судових повісток. Таким чином, відповідно до ст.ст.27, 128, 131 ЦПК України, Правил реєстрації місця проживання відповідач був належним чином повідомлений про судовий розгляд Пологівським районним судом Запорізької області судової справи №324/1/21, а, отже, немає порушення норм процесуального права.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що розписки були складені ним під тиском позивача та її доньки не підтвердженні належними та допустимим доказами, а тому колегією суддів до уваги не приймаються. 
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення суми боргу в розмірі 32 000 грн. шляхом відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми у розмірі 32 000 грн. у зв`язку з недоведеністю. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 4, 381 – 384 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року у цій справі змінити в частині стягнення суми боргу в розмірі 32 000 грн. у задоволенні позову в цій частині відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 28 січня 2022 року.

Головуючий

Судді: