ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року	Львів	Справа № 500/4228/21 пров. № А/857/20097/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмара В.Я. 
з участю секретаря судового засідання     Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року (суддя першої інстанції Осташ А.В., м. Тернопіль, повний текст рішення складено 11.10.2021)

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про:
- визнання протиправним та скасування рішення, викладеного в наказі командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 91 від 30 квітня 2020 року (по стройовій частині) в частині призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 4 календарних роки - без урахування періоду попередньої служби;
- зобов`язання здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, що передбачена ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 18 календарних років служби з урахуванням раніше виплаченої допомоги в розмірі 35 234,86 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до п.3 наказу № 91 (по стройовій частині) від 30 квітня 2020 року командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України вирішено виплатити йому одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 за 4 календарних роки в сумі 35 234,86 грн. Позивач вважає, що вказане рішення в частині врахування при виплаті одноразової грошової допомоги лише періоду з дня останнього зарахування на службу протиправним, оскільки для виплати йому грошової допомоги відповідач повинен був урахувати весь період його календарної служби, про що прийняти відповідне рішення.
Рішенням Тернопільського окружного  адміністративного суду від 6 жовтня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено. 
Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Вважає, таке постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення та постановити нове - про задоволення позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що суд дійшов неправильного висновку про правомірність врахування відповідачем при виплаті одноразової грошової допомоги лише періоду з дня останнього зарахування на службу, оскільки для виплати йому грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідач повинен був урахувати весь період його календарної служби - повних 18 років. Зазначає, що одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. З аналізу положень законодавства та фактичних обставин справи вбачається, що не набуття ним права на отримання грошової допомоги при попередніх звільненнях з військової служби та служби в органах МВС України надало йому право на отримання одноразової грошової допомоги при повторному звільненні зі служби з військової частини НОМЕР_1 з урахуванням наявної за попередні роки вислуги років.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду та безпідставність доводів апелянта. 
У судовому засіданні представник позивача Сідорова І.А. підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.  
Представники відповідача Дубчак І.М., Мартинишин А.М. заперечили вимоги апеляційної скарги. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 30 липня 1989 року по 30 травня 2000 року проходив службу у Збройних Силах України (у військовій частині НОМЕР_2 , м. Острог), звільнений з військової служби у запас за пунктом 65 підпунктом "3" (за власним бажанням) відповідно до наказу Заступника Міністра оборони України - Командувача Сухопутних військ ЗСУ (по особовому складу) №62 від 04 квітня 2000 року та наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30 травня 2000 року №140, що підтверджуються довідкою №32, що видана 22 травня 2019 року Кременецьким об`єднаним військовим комісаріатом Тернопільської області (а.с. 11) архівною довідкою №179/1/12990, виданою 30 серпня 2019 року Галузевим державним архівом Міністерства оборони України (а.с. 12), а також довідкою № 1348, що видана 14 липня 2021 року Кременецьким об`єднаним міським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки МОУ (а.с. 10).
З 29 грудня 2003 року по 16 травня 2007 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, з 16 травня 2007 року звільнений з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за ст. 64 п. "ж" (за власним бажанням) "Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ" наказом УМВС України в Тернопільській області від 16 травня 2007 року № 91о/с, що підтверджено довідкою №427, що видана 11 липня 2018 року головою ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, витягом з послужного списку колишнього працівника УМВС України в Тернопільській області (а.с. 13), а також записами трудової книжки 
З 30 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року позивач проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України на посаді заступника командира військової частини з тилу - начальника тилу, звільнений у запас за підпунктом "й" (під час дії особливого періоду: які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", що підтверджується записами трудової книжки та витягом з наказу № 91 (по стройовій частині) від 30 квітня 2020 року командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (а.с. 16).
Відповідно до п.3 наказу № 91 (по стройовій частині) від 30 квітня 2020 року командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України вирішено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 за 4 календарних роки в сумі 35 234,86 грн.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про правовірність врахування при визначенні розміру допомоги лише періоду з дня останнього зарахування на службу з таких підстав. 
Частиною 1 статті 15 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII   (далі - Закон №2011) визначено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до   Закону України   "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Згідно частини 2 статті 15 Закону №2011 встановлено, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога передбачена цим пунктом, не виплачується.
У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Аналогічні приписи містяться у Порядку призначення і виплати грошової допомоги військовослужбовцям, визначеного Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393.
Згідно з абзацом 6 п. 10 зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 особам, які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується.
Так, абзацом 7 п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 передбачено, що особам, які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Таким чином, проаналізувавши статтю 15 Закону №201 та пункт 10 Постанови №393 суд дійшов висновку, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року у справі №552/4468/17, які є обов`язковими для врахування судом у силу положень частини 5 ст. 242 КАСУ.
При цьому, обов`язковою умовою для такої виплати є наявність у військовослужбовця вислуги 10 років і більше з дня його останнього зарахування на службу, оскільки саме від наявності вислуги у зазначеній кількості років та підстав звільнення військовослужбовця залежить розмір одноразової грошової допомоги, яка підлягає до виплати при повторному звільненні зі служби.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, факт проходження позивачем служби, зокрема: строкова служба на посаді курсанта з 30 липня 1989 року по 01 липня 1993 року (2 роки 11 місяців); вислуга на посаді начальника продовольчої служби за період з 01 липня 1993 року по 30 травня 2000 року становить 6 років та 11 місяців; вислуга в органах внутрішніх справ за період з 29 грудня 2003 року по 16 травня 2007 року становить 3 роки 4 місяці 19 днів; вислуга на посаді начальника продовольчої служби за період з 30 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року становить 4 роки 1 місяць 1 день, підтверджується наявною в матеріалах справи трудовою книжкою та іншими довідками.
Відповідно до довідки Управління Міністерства внутрішніх справи України в Тернопільській області, інформація про нарахування та виплати у 2007 році позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, відсутня.
Однак згідно Витягу з послужного списку колишнього працівника УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_1 звільнений зі служби органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64  «ж» (за власним бажанням)  Положення з 16 травня 2007 року. Вислуга років на день звільнення складала календарно 14 років 02 місяці 16 днів (а.с. 14). 
Отже на момент попереднього звільнення зі служби вислуга позивача складала більше 10 років і позивач набув право на отримання  вихідної допомоги при попередньому звільненні. 
Таким чином, відсутні підстави для застосування  виняткової позиції, встановленої абзацом 7 п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393.
Відсутність доказів отримання військовослужбовцем при попередньому звільненні грошової допомоги не дає підстав для висновку про не набуття такого права .
Таким чином, відсутні підстави для зарахування періоду попередньої служби до строку календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги при останньому звільненні.
Отже, відповідачем було правильно обраховано належні позивачу виплати, виходячи з 4 календарних років вислуги за період служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, .
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем правомірно, на підставі та в межах наданих повноважень не нараховано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за 18 календарних років служби, у зв`язку із чим позовні вимоги є необґрунтованими, не доведеними та такими, що задоволенню не підлягають.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 22.02.2022 у зв`язку з тимчасовою відсутністю головуючого судді Большакової О.О.