ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року	Львів	Справа № 380/3097/21 пров. № А/857/18778/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини   НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року в справі №380/3097/21 (головуючий суддя Мартинюк В.Я., м. Львів) за позовом ОСОБА_1 до    Військової частини   НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини   НОМЕР_1 , в якому просив: а) визнати протиправним дії щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2013 року по 23 грудня 2020 року;
б) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2013 року по 23 грудня 2020 року з врахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців для розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінетом Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і відповідно до вимог чинного законодавства України проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Зазначає, що відповідач всупереч вимогам чинного законодавства не проводив нарахування та виплату індексації грошового забезпечення починаючи з січня 2013 року. Вказує, що військова частина має нарахувати та виплатити йому індексацію за період з 01 січня 2013 року по 23 грудня 2020 року.
Рішенням від 02 вересня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.
Визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення  ОСОБА_1 за періоди з січня 2014 року по квітень 2014 року, з січня 2016 року по листопад 2018 року.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди з січня 2014 року по квітень 2014 року, з січня 2016 року по листопад 2018 року.
В іншій частині у задоволенні позову відмовив.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що відповідно до    статті 51 Бюджетного кодексу    видатки на грошове забезпечення здійснюються лише в межах фонду грошового забезпечення. Індексація грошових доходів населення провадиться відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078. Відповідно до статті 5 Закону і пункту 6 Порядку індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Зазначає, що механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців за попередні періоди немає і у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплатити індексації грошового забезпечення військовослужбовцям не було.
Поряд з цим апелянт вважає, що позивачу нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення за період січень 2014-квітень 2014 та за період з березня 2018 року по листопад 2018 року, що підтверджується архівною довідкою та довідкою, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 .
З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4  ст. 304 КАС України  не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №251 від 23.12.2020 року позивач з 23.12.2020 року виключений із списків особового складу та з усіх видів забезпечення.
Як вбачається із архівної довідки позивача №25/01 від 25.01.2021 року та із довідки про розміри щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення та одноразових видів грошового забезпечення №350/490/81/43ПС від 21.01.2021 року за періоди з січня 2014 року по квітень 2014 року, з січня 2016 року по листопад 2018 року індексація грошового забезпечення позивачу не виплачувалась.
При цьому, у період з січня 2013 року по грудень 2013 року, з травня 2014 року по грудень 2015 року, з грудня 2018 року по грудень 2020 року індексація грошового забезпечення позивачу виплачена була.
Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що бездіяльність відповідача з приводу не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у періоди з січня 2014 року по квітень 2014 року, з січня 2016 року по листопад 2018 року не відповідає визначеним пунктом першим частини другої  статті 2 КАС України  критеріям поведінки відповідача у спірних правовідносинах та порушує гарантоване державою право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, тому така бездіяльність є протиправною, внаслідок чого відповідача слід зобов`язати вчинити відповідні дії щодо нарахування та виплати індексації. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені  ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2    ст.19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до приписів частини першої    статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991    (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частиною другою    статті 9 Закону № 2011-XII    до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Абзацом другим частини третьої    статті 9 Закону № 2011-XII    передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до    статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення»    (далі    Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення    встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно із частиною першою    статті 2 Закону № 1282-XII    індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до    статті 9 Закону № 1282-XII    індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Відповідно до    статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», якою визначено право громадян на соціальні гарантії, законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Статтею 19 цього Закону    визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, який своєю постановою № 1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення.
Згідно з пунктом 6 цього Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Враховуючи наведене, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи в тому числі військовослужбовців, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Як видно з архівних відомостей    про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення позивача, за період з січня 2016 року по лютий 2018 року індексація грошового забезпечення йому не нараховувалась та не виплачувалась.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції в тому, що покликання відповідача на відсутність фінансових ресурсів для нарахування та виплати індексацій, що передбачено пунктом 6    статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»    та пунктом 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, є безпідставними, оскільки відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для не проведення індексації грошового забезпечення.

Наведене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України».
У п. 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v.Croatia) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Такі покликання відповідача порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в проведенні індексації, доки відповідні положення є чинними.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача, яка полягала в не нарахуванні та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за вищевказаний період є протиправною.

Стосовно покликань апелянта на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по квітень 2014 року та з березня 2018 року по листопад 2018 року, колегія суддів звертає увагу на архівну довідку №25/01 від 25.01.2021 та довідку про розміри щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення й одноразових видів грошового забезпечення №350/490/81/43ПС від 21.01.2021, в яких виплати за вказані вище періоди не вказані.

Також апелянт ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не навів підстав, за яких індексація за вказані періоди не підлягала нарахуванню. Адже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. 

Беручи до уваги наведені вище обставини та нормативно-правове регулювання спірних відносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправну бездіяльність відповідача в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з січня 2014 року по квітень 2014 року та з березня 2018 року по листопад 2018 року, та відповідно зобов`язав останнього вчинити відповідні дії. 

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи частково адміністративний позов, вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Інші, зазначені    в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, колегія суддів, з врахуванням меж перегляду, встановлених ст. 308 КАС України, не надає правової оцінки висновкам суду у вказаній частині. 

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства    (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до    ст. 316 КАС України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями      243,      308,      311,      315,      316,      321,      322,      329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини   НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року в справі №380/3097/21- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в   статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 07.02.2022.