Постанова 
Іменем України                                  
 
12 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 757/38146/19
 
провадження № 61-14464св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Державне підприємство «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року у складі судді Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Кравець В. А.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»                   (далі - ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою») про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
 
Позовна заява мотивована тим, що 02 серпня 2006 року між ним та                      Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку (далі - АКБСР) «Укрсоцбанк», правонаступником якого э Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір                                            № 42.06-07/291, відповідно до умов якого кредитор надав йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, з метою придбання нерухомого майна, грошові кошти у сумі 85 000 доларів США, зі сплатою 13,2 % річних, з кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом до 01 серпня 2026 року. 
Для забезпечення виконання кредитного договору між сторонами, у той самий день укладено іпотечний договір № 42.02.-11/375, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
У липні 2019 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта йому стало відомо, що власником спірної квартири є ПАТ «Укрсоцбанк». 
Вказував на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» не укладався, а, отже, рішення про реєстрацію прав власності на предмет іпотеки прийняте за відсутності правовстановлюючого документу, а саме договору про задоволення вимог іпотекодержателя. 
Крім того, він не отримував від банку письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. 
Вважає, що рішення про реєстрацію прав власності на предмет іпотеки прийняте у порушення вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку», всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 червня 2019 року про реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду                      від 19 лютого 2020 року замінено у цивільній справі № 757/38146/19-ц відповідача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». 
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано рішення ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», державного реєстратора Мосійчук О. В. від 13 червня                    2019 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно                     (з відкриттям розділу), номер запису про право власності 31994678, індексний номер 47348040 на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»; правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та припинено право власності AT «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») на вказане нерухоме майно.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів про належне повідомлення позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем не надано, оскільки поштові повідомлення було повернуто за зворотною адресою через закінчення встановленого терміну зберігання.
Крім того, висновок (звіт) про оцінку вартості предмета іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за банком, останнім державному реєстратору не надавався, тому банком не було дотримано положення частини третьої статті 37 Закону Україну «Про іпотеку» під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки.
Крім того, судом було встановлено, що спірна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання, тому не може бути примусово стягнута у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року - без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних доказів повідомлення ОСОБА_1 про усунення порушення основного зобов`язання та наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що є безумовною підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодавцем. Суд вважав, що інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення, так як не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Суд послався на релевантні судові рішення Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2021 року до Верховного Суду,                               АТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про те, що банком не надано державному реєстратору доказів направлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень кредитного договору, оскільки така вимога надсилалася, проте повернулася з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Вважає це належним повідомлення боржника, оскільки банк вчинив усі необхідні від нього дії для повідомлення. При цьому, посилається на постанови Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц та Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня         2020 року у справі № 757/13243/17.
Також вважає, що суди безпідставно застосували положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», належно не перевіривши, чи використовує ОСОБА_1 спірну квартиру, як житло.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу банку, в якому вказує, що її доводи є безпідставними, не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому просить залишити касаційну скаргу банку без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
25 листопада 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 серпня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого                  є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту                                 № 42.06-07/291, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 85 000 доларів США зі сплатою 13,2 % річних та кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом до 01 серпня 2026 року.
 
28 липня 2009 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту № 42.06-07/291, відповідно до якої сторони виклали в новій редакції підпункт 1.1.1 пункту 1.1, пункти 1.2, 2.1, 2.5, 2.6.
 
25 січня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту, відповідно до якої сторони підтвердили, що залишок заборгованості за кредитом, станом на дату укладення цієї додаткової угоди, складає 76 296,53 доларів США та сторони прийшли до взаємної згоди внести зміни до умов кредитування щодо нової процентної ставки та погашення кредиту.
 
У якості забезпечення зобов`язань за договором кредиту № 42.06-07/291, у той самий день, між банком та позичальником ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 42.02-11/375, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироник О. В. за реєстровим № 4290.
 
Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору іпотекодавець, у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві приватної власності нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
 
Пунктами 4.1 та 4.2 іпотечного договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а у разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Згідно з пунктом 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із позасудових способів або шляхом звернення до суду.
 
28 липня 2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін до іпотечного договору № 42.02-11/375, у зв`язку із внесенням змін до договору кредиту № 42.06-07/291.
 
З огляду на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_1 , є АТ «Укрсоцбанк», підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень        (з відкриттям розділу), індексний номер: 47348040 від 13 червня 2019 року 16:04:52, ОСОБА_3 , Державне підприємство «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», м. Київ; підстава виникнення права власності: Іпотечний договір № 42.02-11/375, серія та номер: 4291, виданий 02 серпня 2006 року, видавник: Мироник О. В., приватний нотаріус; договір про внесення змін до іпотечного договору № 42.02-11/375 від 02 серпня 2006 року, серія та номер: 1605, виданий 28 липня 2009 року, видавник: ОСОБА_4 , приватний нотаріус.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17, від 29 вересня               2020 року у справі № 757/13243/17 та постанові Верховного Суду                          від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга АТ «Альфа-Банк»задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
З огляду на зміст частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку»                     іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
 
Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
 
Згідно із пунктом 6 Порядку речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
 
Пунктом 61 Порядку, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Встановивши, що банк не надав державному реєстратору належний документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги, а також висновок (звіт) про оцінку вартості предмета іпотеки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказані обставини є безумовною підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодавцем.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкових висновків про те, що банком не надано державному реєстратору доказу направлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень кредитного договору, оскільки така вимога надсилалася, проте повернулася з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що є належним повідомлення боржника, оскільки банк вчинив усі необхідні від нього дії для повідомлення, є безпідставними, оскільки Порядком передбачено надання доказу саме отримання такої вимоги.
За певних випадків, у разі встановлення факту, що така вимога неотримана іпотекодавцем через власну недбалість чи ухилення від отримання, суд може визнати, що іпотекодержателем належно дотримано процедуру повідомлення іпотекодавця, проте, в даному випадку, таких обставин банк не довів, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, а сам факт повернення повідомлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання», сам по собі, не може свідчити про недбалість та ухилення адресата.
 
Зважаючи на вказане, посилання заявника на правові висновки                               у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року                    у справі № 369/382/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, не спростовують правильність оскаржуваних судових рішень.
 
Не заслуговують на увагу й посилання касаційної скарги на постанову Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, оскільки в ній було встановлено інші фактичні обставини.
 
Крім того, суд першої інстанції надав належну правову оцінку тому факту, що оскаржуване рішення державного реєстратора було прийнято без надання банком інформації про вартість майна, що є порушенням частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
 
Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 20 березня                  2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , з-поміж іншого, правильно звернув увагу на вимоги статті 37 Закону України «Про іпотеку», зі змісту частини п`ятої якої слідує, що оцінка предмету іпотеки повинна бути у державного реєстратора на момент прийняття ним рішення.
 
Доводи касаційної скарги з посилання на неповну перевірку судами можливості застосування до цих правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не заслуговують на увагу, оскільки суд не має самостійно встановлювати обставини, збирати докази у справі, а в силу статей 12, 81 ЦПК України, якщо відповідач спростовує надані позивачем докази, то має надати інші докази на спростування заявлених доводів, а при неможливості надання таких доказів - просити суд їх витребувати.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк