Справа № 308/7281/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       16 лютого 2022 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В. 
       суддів: Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.
       за участю секретаря судового засідання Бочко Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фекийшгазі Крістіна Степанівна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Івановим А.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Swarog Europe s.r.o., ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Дениса Володимировича про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Swarog Europe s.r.o., ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. 
Позовні вимоги мотивував тим, що належна ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності земельна ділянка площею 0,06 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 814901821101, кадастровий номер: 2110100000:46:003:0347, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 була відчужена юридичній особі, зареєстрованій у Словацькій Республіці, SWAROG EUROPE s.r.o. шляхом підписання ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. договору купівлі-продажу від 22.07.2017 за реєстровим №1269. 
Вказувала, що розпоряджаючись належним ОСОБА_1 майном на підставі довіреності, посвідченої 24.02.2016 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А., зокрема приймаючи рішення про продаж вищевказаного об`єкту нерухомості, обираючи покупця, визначаючи ціну, підписуючи вищевказаний правочин, ОСОБА_3 діяв без належних повноважень, без згоди та відома ОСОБА_1 , не в її інтересах. Вказує, що договір купівлі-продажу від 22.07.2017 підписав ОСОБА_3 , який проживає за іншою адресою, ніж вказана у довіреності; у тексті та по змісту довіреності від 24.02.2016 у переліку повноважень повіреного не зазначено «укладати правочини»; земельна ділянка була відчужена по вартості у 11 разів нижче ринкової, ОСОБА_1 жодних грошових сум за договором купівлі-продажу від 22.07.2017 вона не отримувала.
З врахуванням вищенаведеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним з моменту укладення нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за №1269, (нотаріальний бланк НМЕ 383275) договору купівлі-продажу, укладеного 22.07.2017 між ОСОБА_1 та SWAROG EUROPE s.r.o.;
- визнати права власності на земельну ділянку площею 0,06 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 814901821101, кадастровий номер: 2110100000:46:003:0347, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;
- витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,06 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 814901821101, кадастровий номер: 2110100000:46:003:034, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фекийшгазі К.С. подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що дане рішення прийняте з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права. В обґрунтування скарги посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції було неправильно застосовано положення статей 203 та 321 ЦК України в частині встановлення відсутності волевиявлення ОСОБА_1  укладати оскаржуваний правочин та наявності підстав для визнання недійсним такого правочину. Судом першої інстанцій правильно встановлено в оскаржуваному рішенні ОСОБА_1 не давала повіреному по Довіреності від 24.02.2016 жодного погодження па відчуження належного їй майна на умовах, викладених в Договорі купівлі-продажу від 22.07.2017, однак цілком помилковим є висновок суду про те, що після видачі довіреності Довіритель втрачає право самостійно вирішувати істотні умови розпорядження своїм майном та визначати зміст правочинів щодо нього.
Вирішуючи питання щодо встановлення волевиявлення ОСОБА_1 на укладення спірного договору, Ужгородським міськрайонним судом було зазначено, що вказана довіреність надала право ОСОБА_3 на відомих йому умовах, визначених на власний розсуд, відчужити будь-яке належне ОСОБА_1 майно у будь-який не заборонений законом спосіб, без обмеження умов такого відчуження (платно, безоплатно), особи покупця.
Таким чином, в основу оскаржуваного судового рішення по справі, суд першої інстанції поклав висновок про те, що будь-яка додаткова згода власника нерухомості не є необхідною, чим судом неправильно застосовано приписи ст.ст. 203, 321 ЦК України.
Як вбачається з фактичних обставин справи та не оспорюється відповідачем, земельна ділянка була відчужена по вартості на 264 370 гривень нижче ринкової. Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3  визначив вартість спірних об`єктів самостійно, уклавши без згоди та відома ОСОБА_1  з суб`єктом оціночної діяльності договір про проведення оцінки земельної ділянки, хоча відповідно до довіреності, останнього не уповноважувалося на таке. Під час визначення вартості нерухомості ОСОБА_1 з метою укладення оскаржуваного договору, а саме, під час обрання суб`єкта оціночної діяльності, підписання відповідних договорів з СОД, який відповідно до вимог закону повинен укладатися виключно з власником оцінюваних об`єктів, ОСОБА_4 не являвся ні представником ОСОБА_1 , ні власником спірних об`єктів, а відтак ціна договору від 22.07.2017 була встановлена не у відповідності з вимогами закону, а також без згоди, відома та погодження з ОСОБА_1 .
Звертає увагу суду, що занижена в десятки разів ціпа оскаржуваного договору, визначена повіреним самостійно не під час представництва інтересів ОСОБА_1 та без відповідних повноважень, є прямим доказом відсутності згоди ОСОБА_1 на укладення спірного договору. Зазначене додатково свідчить про те, що воля позивача була підмінена волею повіреного, і зазначена обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що Довіреність від 24.02.2016 видана на підставі усного договору доручення, а письмового договору доручення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо продажу спірної нерухомості укладено не було. Проте, судом безпідставно порушено приписи статей 208, 1000-1010 ЦК України щодо недотримання письмової форми такого правочину, що є прямою підставою для визнання спірного договору недійсним.
Крім того, при посвідченні спірного правочину, дані повіреного, вказані у довіреності, та дані, зазначені у паспорті ОСОБА_3 не співпадали, а відтак, нотаріус не мав об`єктивної можливості належним чином перевірити повноваження ОСОБА_3 як сторони правочину і, як наслідок, мав відмовити у посвідченні спірного договору купівлі-продажу. Приватний нотаріус Селехман О.А., відмовившись давати показання по справі в якості свідка, надав до суду листа від 11.02.2021 в якому визнав за факт того, що адреса повіреного вказана у довіреності помилково та не має жодного відношення до такої нотаріальної дії. Отже, приватним нотаріусом визнається факт того, що він не відобразив належним чином волевиявлення ОСОБА_1 у довіреності від 24.02.2016, допустивши помилки безпосередньо у змісті довіреності щодо особи повіреного. За таких обставин вважаємо, що невідповідність Довіреності від 24.02.2016 вимогам закону призвела до неможливості належним чином перевірити повноваження ОСОБА_3 . При цьому посилання суду на іншу довіреність, видану ОСОБА_1 від 27.05.2017 є безпідставними, оскільки така довіреність не має жодного правового зв`язку з оскаржуваним правочином, не доповнює та не вносить зміни в довіреність від 24.02.2016.        Судом також порушено норми процесуального права, зокрема взято до уваги докази, які відсутні в матеріалах справи (почеркознавчої експертизи) та недопустимі докази (постанови про закриття кримінального провадження від 29.12.2020). Також судом було безпідставно відхилено ряд клопотань позивача, зокрема, клопотання про зупинення провадження у справі до моменту набрання законної сили рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №308/6615/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним усного договору доручення щодо розпорядження належним майном, визнання недійсною довіреності нотаріально посвідченої від 24.02.2016 року. Відмовляючи у задоволенні заяви Позивача про зупинення провадження у справі, суд зазначив про відсутність неможливості розглянути справу 308/7281/20 до набрання законної сили рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №308/6615/21. Вважаємо такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки встановлення судом з належним колом учасників, в межах окремої справи, факту недійсності договору доручення, на підставі якого було видано Довіреність від 24.02.2016 року, яка далата ОСОБА_3 можливість підписати оскаржуваний в межах цієї судової справи правочин, має безпосередній зв`язок з предметом доказування по справі 308/7281/20. 

Представник Europe s.r.o. та ОСОБА_2 – адвокат Блохіна В.Ю. подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначає, що згідно вірно встановлених фактичних обставин справи місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України правових підстав для визнання договору купівлі-продажу від 22.07.2017 недійсним. Всі доводи ОСОБА_1 , яка після подачі її колишнім чоловіком позову про поділ спільного майна подружжя, вирішила таким чином його фінансово покарати - оспорити всі вчинені за часів шлюбу правочини з продажу майна (правочини з придбання ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майна не оспорюються), щодо відсутності у неї волевиявлення на продаж спірної земельної ділянки спростовуються наявною у справі довіреністю від 24.02.2016, посвідченою приватним нотаріусом Ужгородського MHO Селехманом О.А. за реєстровим номером 232. Так, згідно тексту довіреності ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 на придбання на її ім`я, відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу (іпотеку) в забезпечення виконання її майнових зобов`язань, управління, а також вчинення для неї та/чи у її інтересах будь - яких дій щодо належного їй на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. Довіреність надає ОСОБА_3 й інші представницькі повноваження. Як встановлено місцевим судом та не заперечується позивачкою, довіреність особисто підписана нею, довіреність добровільно підписана нею без будь-якого фізичного тиску чи психологічного впливу, а перед підписанням довіреності приватний нотаріус Селехман О.А. роз`яснив їй зміст статей ЦК України щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності.
Окремо звертає увагу на те, апелянт вводить суд в оману, зазначаючи про «відмову давати показання» приватного нотаріуса Селехмана О.А. Місцевий суд на стадії підготовчого провадження відмовив у задоволенні клопотання про виклик ОСОБА_5 як свідка, у т.ч. у зв`язку з тим, що сам адвокат Фекийшгазі К.С. категорично заперечувала проти допиту такого. Матеріали справи не містять доказів того, що вказаний нотаріус викликався судом як свідок та, що останній відмовився давати показання.
Отже, волевиявлення на відчуження майна у ОСОБА_1 , яка протягом розгляду судом даної справи так і не надала логічного пояснення, чому за відсутності бажання відчужити своє майно, вона видала ОСОБА_3 вказану довіреність, а через три місяці, 26.05.2016, ще одну з такими же повноваженнями повіреного на розпорядження своїм майном. Таке було вільним та відповідало її внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 року по справі №357/6663/16-ц.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення місцевого суду нібито містить висновки про те, позивачка не надавала повіреному жодного погодження на відчуження майна на умовах договору купівлі-продажу від 22.07.2017, а після видачі довіреності вона взагалі втратила право вирішувати істотні умови правочину щодо розпорядження своїм майном. Не погоджуюсь з таким трактуванням змісту судового рішення, оскільки зазначене є думкою, правовою позицією представника позивачки, проте не місцевого суду.
Видача довіреності власником майна не позбавляє його права самостійно розпоряджатись своїм майном (жодне речення рішення місцевого суду не містить протилежного висновку). Якщо довіритель не бажає вчинення повіреним будь-яких дій щодо свого майна, то така довіреність згідно передбаченої процедури на підставі ст. 249 ЦК України скасовується. Якщо ж довіритель бажає вчинення повіреним юридично значимих дій щодо свого майна на конкретних умовах (наприклад, тільки на оплатній основі або з визначеною третьою особою) - то ці умови обумовлюються сторонами та прописуються довірителем у довіреності або договорі доручення.
Проте, надавши право повіреному самостійно визначати істотні умови правочину з розпорядження своїм майном, позивачка погодилась та дозволила вчинити правочин на таких відомих ОСОБА_3 умовах. Таке було волевиявлення ОСОБА_1 виражене у формі одностороннього правочину - видачі довіреності від 24.02.2016. При цьому, видаючи довіреність, позивачка мала усвідомлювати, що наділила повіреного правом продажу свого майна будь-якій особі і на умовах, визначених ним на власний розсуд.
Відтак, через 3 роки після укладення повіреним на підставі довіреності договору, стверджувати, що вона насправді не хотіла продавати своє майно, не дозволяла відчужувати таке саме Swarog Europe s.r.o. та саме за 25600,00 грн. позивачка не може, оскільки текст виданої нею довіреності від 24.02.2016 доводить протилежне - «...визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд». У свою чергу, ОСОБА_3 , укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, вчинив тільки ті дії, які були передбачені довіреністю, наданих повноважень не перевищив, умов довіреності не порушив та вчинив правочин на відомих йому умовах, що відповідало волевиявленню довірительки.
Отримувати ще згоду довірителя на вчинення тієї чи іншої дії, якщо вчинення такої дії обумовлено чинною довіреністю та у повіреного є на це повноваження, чинне законодавство не передбачає. І тільки виключно у випадку, якщо повіреним вчинено дію з перевищенням своїх повноважень, що прописані у довіреності, ст. 241 ЦК передбачає необхідність отримання наступної згоди довірителя на таку дію.
Саме до такого висновку прийшов місцевий суд в оскаржуваному рішенні, що відповідає нормам ст.ст. 239, 237 ЦК України.
Чинне законодавство не передбачає правових підстав для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним через невчинення сторонами дій, що передують укладенню такого договору. Сутність правочину полягає саме у згоді (воловій дії) взяти на себе певні обов`язки, а не у підготовці до вчинення відповідної дії. На підставі довіреності від 24.02.2016 ОСОБА_3 від імені та інтересах довірительки, яка виявила бажання (волю, згоду) відчужити своє майно, уклав оспорюваний договір та вчинив всі необхідні для такого виду правочинів дії до його укладення - знайшов покупця, погодив всі істотні умови правочину, замовив та отримав звіт про оцінку земельної ділянки тощо. Всі ці дії ОСОБА_3 вчинив від імені та в інтересах довірительки на підставі довіреності, а кінцевої метою цих дій було укладення оспорюваного правочину з відчуження майна, як і вказано в довіреності.
Щодо визначеної сторонами у договорі купівлі-продажу ціни продажу земельної ділянки, то довіреність від 24.02.2016 будь-яких обмежень з приводу визначення такої не містить, позивачка уповноважила ОСОБА_3 на будь-яке відчуження належного їй майна, в тому числі і безоплатне, а при здійсненні оплатного - самостійно визначати ціну відчуження. Відтак, оскільки відповідно до актів цивільного законодавства ціна на об`єкти нерухомого майна між суб`єктами приватного права формуються вільно на власний розсуд, а волевиявлення власниці майна з даного приводу було відомо повіреному, то надавши нотаріусу Висновок про ринкову вартість від 22.07.2017, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Гео-Карпати» (п. 2.2. Договору), сторони у правомірний спосіб договірну ціну відчуження земельної ділянки визначили у розмірі 25600,00 грн.
У свою чергу, стверджуючи, що повірений по довіреності від 24.02.2016 не мав права укладати з СОД договір про оцінку її майна, ОСОБА_1 як доказ заниження вартості відчуженого майна надала суду звіт СОД ОСОБА_6 від 15.07.2020 та висновок експерта ОСОБА_7 від 24.02.2021 із визначеною вартістю спірного майна. Між тим, станом на 15.07.2020 та 24.02.2021 ОСОБА_1 не була власницею земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - власниця такої, не уповноважувала позивачку на замовлення відповідних оцінок, дозволу на доступ до вказаного майна не надавала.
Стосовно коштів за відчуження майна, ОСОБА_1 стверджує, що таких коштів їй повірений не передавав, а допитаний як свідок ОСОБА_3 (повірений), якого до участі в справі позивачка не залучила та жодних вимог до нього не пред`явила, стверджував, що будучи подружжям, вони разом витратили в інтересах сім`ї кошти, які він після отримання від покупця передав позивачці. Між тим, порядок передачі цих коштів ОСОБА_1 зі своїм чоловіком - повіреним, не обумовила, а тому наразі не взмозі спростувати його покази. Відтак, твердження про те, що кошти за відчуження землі повірений їй не передавав, є припущеннями позивачки, які не впливають на дійсність укладеного зі Swarog Europe s.r.o. договору, а є підставою для пред`явлення відповідних вимог до ОСОБА_3 .
У даній справі ОСОБА_1 оспорює договір купівлі-продажу від 22.07.2017, вчинений від її імені та в її інтересах ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідченої довіреності від 24.02.2016. На момент вчинення правочину довіреність була дійсною, вчиненою у належній формі, а відтак, твердження апелянта про відсутність у повіреного права розпоряджатись майном довірителя внаслідок недотримання письмової форми договору доручення є недоведеними.
Вважаючи неконкретним вказаний спосіб відчуження, апелянт не звернув увагу на те, що згідно ст. 346 ЦК України за своїм правовим значенням «відчуження майна» означає вчинення дій по припиненню права власності на майно, в тому числі шляхом передачі права власності на нього іншій особі, а згідно ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу є одним із передбачених законом способів добровільного відчуження власником свого майна на користь іншої особи на оплатній основі.
Отже, наявність в тексті довіреності повноважень повіреного відчужувати належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а також наявність у повіреного повноважень на вчинення інших будь-яких дій щодо належного їй нерухомого майна свідчить про чіткість визначених юридичних дій повіреного та про наявність у ОСОБА_3 правових підстав здійснити відчуження спірної земельної ділянки у спосіб її продажу, підписати оспорюваний договір, а нотаріусу - нотаріально посвідчити цей договір, оскільки будь-яке добровільне відчуження нерухомого майна згідно чинного законодавства може відбуватися виключно шляхом вчинення письмового правочину та його нотаріального посвідчення.
Намагаючись надати ознак незаконності укладеному договору купівлі-продажу, позивачка в позові зазначала, що не уповноважувала ОСОБА_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 на продаж її майна. Тобто, у довіреності від 24.02.2016 міститься описка у місці проживання повіреного.
З твердженнями адвоката Фекийшгазі К.С. про «грубе» порушення місцевим судом норм процесуального права також не погоджуюсь, вважаю такі безпідставними та голослівними. Більше того, зазначаючи про порушення цивільного процесу, апелянт всупереч ч. 2 ст. 376 ЦПК України не обгрунтував, яким чином такі «порушення», зокрема відмова позивачу у зупиненні провадження по справі, призвели до неправильного вирішення справи по суті.
Щодо постанови про закриття кримінального провадження від 29.12.2020, то такій, як і будь-якому іншому письмовому доказу у справі судом згідно ст. 89 ЦПК України було надано оцінку. У свою чергу, достовірність даного доказу було підтверджено усно представником позивачки у судовому засіданні, а також ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2021 року, в якій описано зміст постанови, зокрема, про результати проведеної судово-почеркознавчої експертизи. Відтак, підстав вважати постанову недостовірною та не надавати їй оцінку у сукупності з іншими доказами по справі у місцевого суду не було. У своєму рішенні місцевий суд на саму почеркознавчу експертизу не посилався, а зазначив, що з тексту постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що було проведено таку експертизу.
Як порушення норм процесуального права апелянт вказує також на те, що місцевим судом не досліджено обставини щодо отримання позивачкою коштів за оспорюваним договором, а відповідачами не надано доказів здійснення Swarog Europe s.r.o. оплати. Також, за відсутності звіту про оцінку спірної «нерухомості» висновки суду про правомірність оспорюваного правочину, на думку апелянта, є припущеннями.
Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд надав оцінку законності спірного правочину саме на момент його вчинення - 22.07.2017, а не його подальше виконання сторонами. Тим більше, позовних вимог про стягнення заборгованості з покупця ОСОБА_1 не заявляла, як і не вказувала підставою для визнання договору недійсним обставину неотримання від Swarog Europe s.r.o. вартості відчуженого майна. Незгода апелянта з наданою судом оцінкою доказів та встановленими фактичними обставинами справи не свідчить про порушення місцевим судом норм процесуального права.
Отже, наведені в апеляційній скарзі твердження про порушення місцевим судом норм процесуального права, є хибними та не спростовують законність та обґрунтованість рішення місцевого суду. Як і не знайшли свого підтвердження висновки апелянта про порушення норм матеріального права та невірного встановлення судом фактичних обставин справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності.
Однак апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду в цілому, виходячи з наступного. 
Апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 25.09.2008 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року яке набрало законної сили 06.04.2020 – розірвано (т.1 а.с.80-81).
За час перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_3 , позивачкою було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.12.2015, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. і зареєстрований в реєстрі за №1797, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 2110100000:46:003:0347, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.118-119).
Відповідно до довіреності від 24.02.2016, посвідченою приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. за реєстровим №232, ОСОБА_1 на підставі усного договору доручення уповноважила повіреного ОСОБА_3 , зокрема на придбання на її ім`я, відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу (іпотеку) в забезпечення виконання її майнових зобов`язань, управління, а також вчинення для неї та/чи у її інтересах будь-яких дій щодо належного їй на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; одержання належного їй майна, включаючи грошові суми та цінні папери; одержання будь-яких документів від громадян та юридичних осіб, незалежно від того, ким та з якою метою вони видані; представництво її інтересів у всіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування; на вчинення інших дій. Довіреність видана з правом передоручення наданих довіреністю повноважень і зберігає чинність до припинення її дії шляхом скасування.
22.07.2017 між ОСОБА_1 (продавець), від імені якої на підставі довіреності від 24.02.2016, посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. за реєстровим №232, діє ОСОБА_3 , та SWAROG EUROPE s.r.o. (покупець), від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 14.07.2017 ОСОБА_8 , уповноваженою нотаріусом Др. Марта Валькова (Словаччина), діє ОСОБА_9 , укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за реєстровим №1269. 
Згідно з договору продавець, в особі свого представника, передає у власність покупця, а покупець оплачує на умовах цього договору та приймає у власність нерухоме майно, а саме, земельна ділянка площею 0,06 га, за кадастровим номером 2110100000:46:003:0347, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначено, що земельна ділянка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 23.12.2015 приватним нотаріусом Селехманом О.А. за реєстровим №1797, номер запису про право власності 12695630, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 814901821101.
Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.02.2021 земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:46:003:0347 за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації зазначено договір купівлі-продажу №2423, виданий 23.12.2019 приватним нотаріусам Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А.
Отже, апеляційним судом установлено, що спірна земельна ділянка була набута подружжям ОСОБА_10 у шлюбі, а тому така їм належала на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Водночас відповідно до підпунктів 1, 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У позові ОСОБА_1 стверджувала, що спірна земельна ділянка належала їй на праві особистої приватної власності, та вибула з її володіння поза її волею, оскільки була продана ОСОБА_3 на підставі довіреності від 24.02.2016 №232, якою вона його не уповноважувала на її відчуження, а тому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, визнати за нею право власності на цю земельну ділянку та витребувати її з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 , за якою ця земельна ділянка зареєстрована.
Проте, доказами, які містяться в матеріалах справи встановлено, що спірна земельна ділянка подружжям ОСОБА_10 була придбана за час перебування у шлюбі, а тому належала ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. 
Та обставина, що у спірному договорі від 22.07.2017 у п.3.1.2 зазначено, що представник продавця свідчить, що земельна ділянка є особистою приватною власністю продавця ( ОСОБА_1 ), оскільки на час набуття права власності на неї вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі, що відповідною заявою доведено до відома представника покупця, а також наявна у паспорті позивачки ОСОБА_1 відмітка про розірвання шлюбу на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.04.2011 (т.1 а.с.19), не спростовує презумпцію спільності права власності подружжя ОСОБА_10 на майно, яке ними було набуте в період шлюбу, з огляду на таке.
Так, відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. 
Як слідує з матеріалів справи, заочним рішенням Ужгородського міськайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року у справі №2-2049/11, зокрема, шлюб зареєстрований 25.09.2008 у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №550, між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано (т.1 а.с.114-115). 
На підставі зазначеного рішення у паспорті позивачки зроблено відповідну відмітку про розірвання шлюбу. 
Проте, за заявою ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 липня 2012 року заяву задоволено, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.04.2011 скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку на 04.10.2012 о 13:30 годині. У подальшому, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2012 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишено без розгляду (т.1 а.с.116, 117). Зазначене доводить той факт, що розірвання шлюбу судом не було здійснено і сторони продовжували перебувати у шлюбі.
Та лише рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року, що набрало законної сили 06.04.2020, шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 25.09.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №550, розірвано (т.1 а.с. 80-81).
Однак позивачка звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку та витребування її з чужого незаконного володіння, вимог до ОСОБА_3 , як відповідача, не пред`являла, і судом першої інстанції такий до участі у справі в якості співвідповідача залучений не був.
Частиною першою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст.51 ЦПК України). 
Відповідно до закріпленого в ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ст.51 ЦПК України залучення судом до участі у справі особи як співвідповідача – можливе лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або ж залучення в якості співвідповідача особи, яка має відповідати за позовом.
Однак розглядаючи дану справу місцевий суд не виконав вимоги ст.13 ЦПК України, не вирішив питання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача співвласника спірної земельної ділянки ОСОБА_3 за правилами ст.51 ЦПК України та не попередив позивачку про наслідки не вчинення даної процесуальної дії.
Апеляційний суд, відповідно до основних принципів цивільного процесу та наданих чинним ЦПК України повноважень, не наділений процесуальними правами самостійно залучати співвідповідачів на стадії апеляційного провадження.
Встановивши, що позов пред`явлено не до всіх осіб, які повинні відповідати за позовом, а також зважаючи на вказані порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.3 ст.376 ЦПК, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, як пред`явленого не до всіх осіб, які повинні відповідати за позовом, що не позбавляє права позивачку на звернення до суду із самостійним позовом до всіх осіб, які мають відповідати за таким позовом.
Зважуючи на викладене та керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фекийшгазі Крістіан Степанович, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2021 року скасувати та постановити у даній справі постанову про відмову у задоволенні позову у зв`язку з непред`явленням позову до всіх належних відповідачів.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді