УХВАЛА
3 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 181/157/21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Межівського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року в межах кримінального провадження № 12020040390001327 від 28 грудня 2020 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, мешканки АДРЕСА_1 , такої, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Встановлені обставини
За вироком Межівського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_5 27 грудня 2020 року приблизно
о 18:00, перебуваючи за місцем проживання на АДРЕСА_1 , правою рукою, зігнутою у кулак умисно нанесла малолітньому сину не менше двох ударів в ділянку верхньої частини спини на рівні грудної клітки та за допомогою невстановленого предмету, який тримала в руках, – численні удари по спині, тулубу та іншим ділянкам тіла.
У результаті цих дій заподіяла потерпілому ОСОБА_6 , згідно з висновком судово-медичного експерта № 242 від 28 січня 2021 року, внутрішньочеревну травму, одну гематому поперекової ділянки по центру, дві гематоми поперекової ділянки лівої половини, один синець епігастральної ділянки живота, один синець лівої повздовжньої ділянки, одне садно правої поперекової ділянки, одне садно лівої поперекової ділянки, один крововилив у товщі м`яких тканин лівої поперекової ділянки, один крововилив у товщі м`яких тканин правої поперекової ділянки. За своїм характером вказані ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя та знаходяться в причино-наслідковому зв`язку з настанням смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, згідно з вищевказаним висновком судово-медичного експерта, у потерпілого виявлено одну забійну рану правої половини потиличної ділянки на рівні потиличного бугра з підвищеним вмістом у порівнянні з контролем вмісту заліза і кремнію та з одним вогнищевим крововиливом у товщі оточуючих м`яких тканин; однин синець правої половини лобної ділянки на межі волосяної частини, одного крововиливу в товщі м`яких тканин правої половини лобної ділянки.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 11 жовтня 2021 року апеляційну скаргу обвинуваченої та її захисника залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду від 14 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, просить пом`якшити їй покарання. Вважає, що під час постановлення рішень судами попередніх інстанцій не було належним чином враховано ступеню тяжкості вчиненого злочину, рівень його суспільної небезпеки та особу обвинуваченої. На думку захисника, поза увагою судів залишилася така обставина, яка пом`якшує покарання, як часткове визнання вини, а крім того: молодий вік обвинуваченої, не перебування на обліку в лікаря нарколога, відсутність судимостей, позитивна характеристика за місцем проживання та перебування у неї на утриманні малолітньої доньки ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості у вчиненні ОСОБА_5 злочину та кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 121 КК.
Разом із тим посилання захисника на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженої через суворість є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч
і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,
а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував, що обвинувачена вчинила умисне кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості відповідно до ст. 12 КК
є тяжким злочином. Також місцевим судом враховані дані про особу обвинуваченої, яка  раніше не судима, за місцем проживання характеризується задовільно та
на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває. Районний суд не визнав часткове визнання вини обставиною, яка пом`якшує покарання, оскільки в судовому засіданні обвинувачена вину не визнала: не розкаялась у вчиненому діянні та
не в повній мірі зрозуміла невідворотні наслідки вчиненого нею діяння, в результаті якого настала смерть дитини. Обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК обтяжує покарання, визнано вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.
На підставі наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 лише за умов її ізоляції від суспільства з призначенням покарання наближеного до максимальної межі санкції ч. 2 ст. 121 КК.
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який належним чином перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченої та її захисника й обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про відсутність підстав для пом`якшення призначеного
ОСОБА_5 покарання.
Так, апеляційний суд перевірив відповідність призначеного ОСОБА_5 місцевим  судом покарання вимогам статей 50, 65–67 КК та дійшов висновку, що судом першої інстанції не були порушені загальні засади призначення покарання, передбачені Кримінальним кодексом України, та дотримано принципу індивідуалізації покарання, враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення і дані по особу
ОСОБА_5 , а тому призначене покарання за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Касаційний суд погоджується з рішеннями місцевого й апеляційного судів та на підставі викладеного доходить до висновку, що покарання ОСОБА_5 призначене в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років,
є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та запобігання вчиненню нових злочинів.
За наведених обставин Верховний Суд не вбачає підстав для пом`якшення
покарання ОСОБА_5 .
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Межівського районного суду Дніпропетровської області
від 14 травня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                ОСОБА_3