ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2022 р. 	Справа № 440/557/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Мінаєвої О.М.
суддів: Макаренко Я.М. ,  Калиновського В.А. 
за участю секретаря судового засідання  Лисенко К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, повний текст складено 22.06.2021 року у справі № 440/557/21
за позовом           ОСОБА_1 
до                    Полтавської обласної прокуратури
про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Полтавської обласної прокуратури, в якому просив суд визнати протиправними (незаконними) рішення, дії та бездіяльність Держави України щодо:
- невжиття заходів щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» до вимог статей 81 та 87 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII в частині перегляду розмірів посадових окладів прокурорів, не проведення аналізу наявних фінансових ресурсів та приведення у відповідність до вимог статей 81 та 87 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII розміру фінансування органів прокуратури в Державному бюджеті упродовж 2015-2018 років;
- порушення порядку обмеження дії норм статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII упродовж 2015-2018 років шляхом ухвалення протиправних рішень у прикінцевих та перехідних положеннях Бюджетного кодексу України (Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII), перехідними положеннями Законів України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIII та «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII, згідно яких норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету;
- ненарахування та невиплати упродовж з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року позивачеві заробітної плати, зокрема, посадового окладу, як прокурору у розмірах, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, а також надбавок у розмірах, передбачених іншими актами законодавства, що діяли упродовж 2015-2018 років, та не були скасовані чи змінені.
- стягнути з Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року в сумі 1 764 389,63 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що діями Держави України було порушено право позивача на вільне володіння майном, закріплене у ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованому ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з огляду на визнання рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року неконституційним окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачала, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року у справі № 440/557/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року у справі № 440/557/21 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.  
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем зазначено, що у своєму рішенні суд не може посилатися на неконституційні положення нормативно-правового акту як на підставу законності дій відповідача. Суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції України, і в усіх необхідних випадках застосовувати останню як акт прямої дії, а судові рішення мають гуртуватись на Конституції України, та чинному законодавстві, яке їй не суперечить.
Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про неможливість застосування висновків Конституційного Суду України наведених у рішенні № 6-р/2020 від 26.03.2020 року до правовідносин, що виникли до його ухвалення (відсутність ретроактивності), оскільки Конституційний Суд України у вказаному рішенні констатував обмеження державою з 2015 року заробітної плати прокурорів у спосіб, що суперечить Конституції України, визнавши таким чином протиправний характер дій держави, що є підставою для її відповідальності перед людиною за свою діяльність.
Враховані судом першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин висновки, викладені в постановах Верховного Суду які були ухвалені до прийняття Конституційним Судом України рішення №6-р/2020 від 26.03.2020 року, не підлягають застосуванню у даному випадку, оскільки досліджені у них правовідносини не є подібними правовідносинам, що виникли у цій справі. Крім того, позивач також не погоджується із врахованими судом першої інстанції висновками судової практики Європейського суду з прав людини.
Також, судом першої інстанції не надано оцінки правомірності рішень, дій, та бездіяльності держави щодо невжиття заходів з приведення постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» у відповідність вимогам статей 81 та 87 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII в частині перегляду розмірів посадових окладів прокурорів, не проведення аналізу наявних фінансових ресурсів та приведення у відповідність до вимог статей 81 та 87 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII розміру фінансування органів прокуратури в Державному бюджеті упродовж 2015-2018 років, а також порушення порядку обмеження дії норм статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII упродовж 2015-2018 років шляхом ухвалення протиправних рішень у прикінцевих та перехідних положеннях Бюджетного кодексу України (Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII), перехідними положеннями Законів України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIII та «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII.
Позивач у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.  
Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 упродовж 2002 - 2018 років проходив службу в органах прокуратури України. 
У період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року позивач обіймав різні посади в органах прокуратури Полтавської області.
01 листопада 2018 року ОСОБА_1 був звільнений з посади прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області, на підставі пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку із поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (наказ від 30 жовтня 2018 року № 462к).
Заробітна плата за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року, позивачеві виплачувалась з урахуванням посадових окладів, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 4 статті 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1697-VII).
Частини 1, 2, 3, 7 та 9 статті 81 Закону №1697-VII передбачали, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Стаття 89 Закону №1697-VII визначала, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Відповідно до статті 90 Закону №1697-VII, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Частина 2 статті 8 Закону України №108/95-ВР від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» встановлює, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті, та частиною 1 статті 10 цього Закону.
Відповідно до статті 13 Закону України №108/95-ВР від 24 березня 1995 року «Про оплату праці», оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України у межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Пунктами 1, 2, 6 Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5. Крім того, надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів.
Видатки, пов`язані з реалізацією Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пункт 26 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (набрали чинності з 01 січня 2015 року) встановлював, що норми і положення статті 81, частин 16-18 статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Абзацом 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України №80-VIII від 28 грудня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (набрав чинності з 01 січня 2015 року) установлено, що норми і положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (Голос України, №206 від 25 жовтня 2014 року) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За загальним правилом, конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які на даний етап розвитку суспільства, на думку законодавця, є більш доцільними.
Закон України №80-VIII від 28 грудня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України №79-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийняті пізніше Закону України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру», а тому, у 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадових  окладу позивача, та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду викладеним в постановах від 14 березня 2018 року у справі №825/575/16, від 21 березня 2018 року у справі №817/548/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 808/2163/17, від 16 січня 2019 року у справі № 804/217/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 809/982/16, та від 05 травня 2020 року у справі №824/490/16. 
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на нарахування позивачу у спірний період заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу, визначеного Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», тобто з урахуванням положень Закону України №80-VIII від 28 грудня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», колегія суддів приходить до висновку, що заробітна плата за спірний період позивачеві нараховувалась у розмірі, не нижчому від визначеного чинним на той час законодавством.
Стосовно доводів позивача про протиправність ненарахування та невиплати йому заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі №1-223/2018(2840/18), слід зазначити наступне.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачала, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру», зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Також, як частиною 2 статті 152 Конституції України, так і частиною 1 статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2010 від 30 вересня 2010 року у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» № 2222-IV від 8 грудня 2004 року (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні у рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачала, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, втратили чинність саме з 26.03.2020 року.
Вказане узгоджується з позицією, викладеною зокрема у постанові Верхового суду від 28 січня 2021 року у справі № 560/703/20.
Отже, у період з 01.07.2015 року по 01.11.2018 року (дата ухвалення рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020) положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачала, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, було чинним, а тому підлягало застосуванню у відповідності до діючого на той час законодавства.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що ненарахування та невиплата позивачеві заробітної плати за період з 15.07.2015 року по 01.11.2018 року у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», не може вважатися протиправною, оскільки такі нарахування та виплати, здійснювались згідно вимог нормативно-правових актів, які були чинними у зазначений період.
Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки останні, виникли до його прийняття.
Аналогічні правові позиції були викладені у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі №318/2132/14-а та від 16.05.2019 року у справі №820/2640/17.
Стосовно порушення позивачем питання про відшкодування шкоди на підставі положень ст. 152 Конституції України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно частини 3 статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Хоч закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий, проте Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Отже, поняття «збитки» включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.
Разом з тим, за встановлених у цій справі обставин, враховуючи правила дії норм права у часі, а також відсутність у рішенні Конституційного Суду України №6-р/2020 вказівки про його ретроактивність, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що недоотримана, на думку позивача, частина заробітної плати, не може вважатися матеріальною шкодою (збитками) у розумінні статті 22 ЦК України.
Стосовно доводів скаржника про порушення державою закріпленого у ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), права на мирне володіння майном, слід зазначити наступне.
Так, право власності має фундаментальний характер та захищається згідно з нормами законодавства України (стаття 41 Конституції України) з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес`АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення пункту 1 передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції. Таким чином, питання про те, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності та не було свавільним.
Заробітна плата позивачеві у спірний період нарахована та виплачена на підставі чинних у цей період законодавчих положень, а тому втручання держави у даному випадку є виправданим та законним.
Доводи апеляційної скарги стосовно ненадання судом першої інстанції оцінки правомірності рішень, дій, та бездіяльності держави щодо невжиття заходів з приведення постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» у відповідність вимогам статей 81 та 87 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII в частині перегляду розмірів посадових окладів прокурорів, не проведення аналізу наявних фінансових ресурсів та приведення у відповідність до вимог статей 81 та 87 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII розміру фінансування органів прокуратури в Державному бюджеті упродовж 2015-2018 років, а також порушення порядку обмеження дії норм статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII упродовж 2015-2018 років шляхом ухвалення протиправних рішень у прикінцевих та перехідних положеннях Бюджетного кодексу України (Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII), перехідними положеннями Законів України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIII та «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII, наведених вище висновків суду не спростовують.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції у повному обсязі досліджено положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини, та суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, колегія суддів, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року у справі № 440/557/21 суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року у справі № 440/557/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	Я.М. Макаренко    В.А. Калиновський   	
Постанова складена в повному обсязі  04.02.22 р.