ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
13 січня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/8601/20	

головуючий суддя І інстанції - Рищенко А.Ю.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     
за участю: 
секретаря судового засідання:                 Шелепової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги Державного бюро розслідувань та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року в адміністративній справі №160/8601/20 за позовом   ОСОБА_1 до  Державного бюро розслідувань, ІНФОРМАЦІЯ_2 Соколова Олександра Володимировича, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі  про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся  до суду з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань, ІНФОРМАЦІЯ_2 Соколова Олександра Володимировича, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 №92 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на 2020 рік», в частині скорочення посади заступника директора ТУ ДБР у м.Мелітополь, яка відноситься до категорії державної служби та введення посади заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, як категорія посади - старший начальницький склад;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 по виданню наказу від 14.07.2020 №336 «Про попередження працівників» та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 №336 «Про попередження працівників» в частині попередження ОСОБА_1 про скорочення посади заступника директора ТУ ДБР у м. Мелітополь, яка відноситься до категорії державної служби, і направленні на його виконання дії, зокрема вручення «Попередження про наступне вивільнення» від 16.07.2020 №10-13-01-15467;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 Соколова Олександра Володимировича по виданню наказу від 13.08.2020 №514-ос «З особового складу» та наказу від 20.08.2020 №531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 №514-ос», щодо звільнення ОСОБА_1 та скасувати наказ від 13.08.2020 №514-ос «З особового складу» та наказ від 20.08.2020 №531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 №514-ос»;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 по виданню наказу Державного бюро розслідувань від 28.09.2020 №600-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » щодо звільнення ОСОБА_1 та скасувати наказ від 28.09.2020 №600-ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- встановити відсутність у ІНФОРМАЦІЯ_2, та зокрема, у Соколова Олександра Володимировича або ОСОБА_2 , повноважень скорочувати чисельність державних службовців територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі;
- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді заступника директора - начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді в цьому (або іншому) державному органі та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 Соколова Олександра Володимировича по виданню наказу від 14.07.2020                  № 336 «Про попередження працівників» та скасовано наказ Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 № 336 «Про попередження працівників» в частині попередження ОСОБА_1 про скорочення посади заступника директора ТУ ДБР у м. Мелітополь, яка відноситься до категорії державної служби, і направлені на його виконання дії, зокрема вручення «Попередження про наступне вивільнення» від 16.07.2020 № 10-13-01-15467.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 Соколова Олександра Володимировича по виданню наказу від 13.08.2020 № 514-ос «З особового складу» та наказу від 20.08.2020 № 531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13 серпня 2020 року № 514-ос», щодо звільнення ОСОБА_1 та скасувати наказ від 13.08.2020 № 514-ос «З особового складу» та наказ від 20.08.2020 № 531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13 серпня 2020 року № 514-ос».
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 по виданню наказу від 28.09.2020 № 600-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » щодо звільнення ОСОБА_1 та скасовано наказ від 28.09.2020 № 600-ос «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді заступника директора - начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі з 29.09.2020. 
Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 323 149,98 грн.
В іншій частині позовних вимог було  відмовлено.
Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державне бюро розслідувань та Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, звернулись з апеляційними скаргами, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційних скарг відповідачі зазначили, що прийняття спірних наказів було здійснено останніми у відповідності з приписами чинного законодавства, що свідчить про відсутність правових підстав для їх скасування та, як наслідок, задоволення позовних вимог позивача.
ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційні скарги, в якому посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останній просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Державного бюро розслідувань в судовому засіданні просив задовольнити вимоги апеляційної скарги на підставах, що в ній зазначені, та скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представники позивача в судовому засіданні заперечували  відносно задоволення апеляційних скарг, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Інші учасники судового процесу, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за відсутності останніх.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги  підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач займав посаду заступника директора - начальника слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.
На час призначення на посаду та проходження служби позивачем дана посада відносилась до посад державної служби. 
Державним бюро розслідувань (далі - Відповідач-1) 26 лютого 2020 року прийнято наказ № 47 «Про затвердження переліку посад у центральному апараті Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу». Відповідно до даного переліку посада позивача не відносилась до тих, які підлягали заміщенню особами рядового і начальницького складу.
08.07.2020 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. (далі - Відповідач-2) було видано наказ №323 «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами».
Відповідно до вказаного наказу, посади директора і заступника територіальних управлінь Державного бюро розслідувань підлягали заміщенню особами рядового і начальницького складу.
14.07.2020 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. було видано наказ №92 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на 2020 рік».
Підставою наказу зазначено Перелік посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затверджений наказом Державного бюро розслідувань від 08.07.2020 №323.
Вказаний наказ вводився в дію з 17.08.2020. А у пункті 2 наказу зазначалося про скорочення посад державної служби відповідно до додатку. Так виводились зі штатного розпису посади: Директор - 1 посада (посада державної служби), заступник Директора - 1 посада, заступник директора - начальник слідчого управління -1 посада (старший начальницький склад ДБР (підполковник ДБР), заступник Директора - начальник слідчого управління - 1 посада (посада державної служби). Натомість, вводились до штатного розпису посади старшого начальницького складу (полковник ДБР): Директор - 1 посада, заступник Директора - 2 посади.
14.07.2020 відповідачем-2 видано наказ №336 «Про попередження працівників».
Також, 14.07.2020 відповідачем-2 було направлено лист на адресу Директорів (виконувачів обов`язків) територіальних управлінь в якому відповідач-2 просив прибути особисто та забезпечити своєчасне прибуття перших заступників та заступників 16.07.2020 до Державного бюро розслідувань.
16.07.2020 було складено акт №17 про те, що позивач не прибув до Державного бюро розслідувань для отримання попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби.
16.07.2020 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань було винесено попередження про наступне вивільнення. Позивача попереджували про скорочення посади по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення даного попередження. Також, повідомлялося, що позивача буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Того ж дня, на адресу позивача Державним бюро розслідувань було направлено зазначене вище попередження.
Відповідно до протоколу про доведення інформації або документів до відома державного службовця від 16.07.2020 позивачу було надіслано попередження про наступне вивільнення на електронну пошту. Крім того, відповідне повідомлення було направлено засобами поштового зв`язку на адресу реєстрації позивача: АДРЕСА_1 .
Позивачем на час розгляду справи вказане попередження засобами поштового зв`язку отримано не було (повернуто за закінченням терміну зберігання).
13.08.2020 відповідачем-2 було видано наказ №514-ос про звільнення позивача з 20.08.2020. У вказаному наказі зазначається, що однією з його підстав є персональне попередження про наступне вивільнення від 16.07.2020 та протокол про доведення інформації або документів до відома державного службовця від 16.07.2020.
13.08.2020 Комісією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі було складено акт про те, що о 14:05 годин 13.08.2020 ОСОБА_1 в телефонній розмові повідомив, що він перебуває на лікарняному.
20.08.2020 Комісією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі було складено акт про те, що о 09-05 годин 20.08.2020 в телефонній розмові ОСОБА_1 було повідомлено, що його звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби. Також в акті зазначено, що ОСОБА_1 повідомив, що в цей час знаходиться на лікарняному.
20.08.2020 листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі вих. №1709/9483/9-23/2020 було повідомлено відповідача-2 про те, що ОСОБА_1 перебуває на лікарняному.
20.08.2020 відповідачем-2 було видано наказ №531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13 серпня 2020 року №514-ос». Наказ видано у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача та змінено п.7 наказу від 13 серпня 2020 року №514-ос виклавши його в наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади заступника директора-начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби».
Підставою видання даного наказу зазначено лист Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 20.08.2020 №1709/9483/9-23/2020.
Листом від 21.08.2020 №10-13-01-18685 Державне бюро розслідувань направило наказ №531-ос від 20.08.2020 на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.
28.09.2020 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 було винесено наказ №600-ос, відповідно до якого було припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора-начальника слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі 28.09.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису.
Не погодившись з правомірністю прийняття наведених наказів, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до позивача застосовані норми п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», яка суперечить самому Закону України «Про державну службу» та             Конституції України, та які були в подальшому виключені самим законодавцем. Звільнення позивача на підставі положень п. 1 ч.1 ст. 87 Закону є протиправним, порушує принципи      верховенства права, допускає дискримінацію та порушення базових принципів державної служби, а також суперечить висновкам Європейського суду з прав людини щодо права на працю, а тому позовні вимоги позивача про скасування наказів про звільнення та поновлення його на посаді підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступні обставини.
12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон № 794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до якого ДБР визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції (ст.1).
Завданнями ДБР відповідно до статті 5 Закону № 794-VIII є запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування:
1) злочинів, вчинених службовими особами, які займають особливо відповідальне становище відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про державну службу", особами, посади яких віднесено до першої - третьої категорій посад державної служби, суддями та працівниками правоохоронних органів, крім випадків, коли ці злочини віднесено до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України;
2) злочинів, вчинених службовими особами Національного антикорупційного бюро України, заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або іншими прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, крім випадків, коли досудове розслідування цих злочинів віднесено до підслідності детективів підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України;
3) злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України.
За змістом положень статті 6 Закону № 794-VIII, ДБР відповідно до покладених на нього завдань та у межах своєї компетенції, серед іншого: бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері протидії злочинності, вносить відповідні пропозиції на розгляд Кабінету Міністрів України; припиняє і розкриває злочини, розслідування яких віднесено до його компетенції; здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування злочинів, віднесених до підслідності ДБР, на підставах та в порядку, встановлених законом; розробляє і затверджує методику розслідування окремих видів злочинів; вживає заходів для повернення в Україну з-за кордону коштів та іншого майна, одержаних внаслідок вчинення злочинів, віднесених до підслідності ДБР; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема визначеними цим та іншими законами: 1) спеціальним статусом ДБР, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності; 2) особливим порядком добору, призначення та звільнення ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень; 3) порядком здійснення повноважень ДБР та його працівниками; 4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом ДБР; 5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР; 6) належною оплатою праці працівників ДБР і соціальними гарантіями; 7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників ДБР, їхніх близьких родичів (стаття 4 Закону № 794-VIII).
Отже, нормами Закону № 794-VIII (у вказаній вище редакції) ДБР визначався як орган із спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.
На виконання пункту 1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 794-VIII Кабінет Міністрів України 29 лютого 2016 року прийняв постанову № 127 "Про утворення Державного бюро розслідувань".
03 грудня 2019 року Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон № 305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.
Статтею 1 Закону № 794-VIII (тут і надалі - у редакції Закону № 305-IX) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Отже з 27 грудня 2019 року ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.
Відповідно до абз. 2 п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 305-IX, Президент України упродовж п`яти робочих днів з дня набрання чинності цим Законом призначає тимчасово ІНФОРМАЦІЯ_2, який має повноваження Директора Державного бюро розслідувань, передбачені Законом України "Про Державне бюро розслідувань".
Статтями 10 та 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначено, що директор Державного бюро розслідувань займає найвищу посаду служби в Державному бюро розслідувань, яка є державною службою особливого характеру.
Повноваження Директора Державного бюро розслідувань визначені статтею 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», які властиві керівнику державної служби.
Пунктами 1,2,6 частини 1, частини 4 статті 12 вказаного Закону передбачено, що Директор Державного бюро розслідувань: несе відповідальність за діяльність Державного бюро розслідувань, зокрема законність здійснюваних Державним бюро розслідувань оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод людини і громадянина;
організовує роботу Державного бюро розслідувань, призначає та звільняє першого заступника і заступників Директора Державного бюро розслідувань у порядку, визначеному цим Законом, а також визначає їхні обов`язки.
У разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо.
17 березня 2020 року до виконання обов`язків Директора Державного бюро розслідувань приступив заступник Директора Державного бюро розслідувань - Соколов О.В.
Як свідчать встановлені обставини справи, виконуючим обов`язки Директора полковником Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. прийнято наказ «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами» від 08.07.2020 № 323.
Серед посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань та цими посадами визначено Директора (граничне спеціальне звання - полковник Державного бюро розслідувань) та Заступника Директора (граничне спеціальне звання - полковник Державного бюро розслідувань).
На підставі наказу Державного бюро розслідувань від 08.07.2020 № 323 та положень статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», наказом Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 № 93ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік», затверджено зміни до штатного розпису, що вводяться в дію з 17.08.2020.
Відповідно до наказу від 14.07.2020 № 93ДСК, посади державної служби територіального управління, а саме Директор, Перший заступник Директора та заступник Директора - начальник слідчого управління, виведені з штатного розпису. Водночас введено посади старшого начальницького складу (полковник ДБР) - 2 штатні посади Заступника Директора.
Наказом Державного бюро розслідувань «Про попередження працівників» від 14.07.2020 № 336, Управлінню кадрової роботи та державної служби Державного бюро розслідувань доручено персонально попередити працівників територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, посади яких з 17.08.2020 скорочуються, про наступне вивільнення.
Отже, вказані обставини підтверджують скорочення штату державних службовців апарату ДБР.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку відносно правомірності дій Державного бюро розслідувань по виданню наказів  від 14.07.2020 №92 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на 2020 рік» та від 14.07.2020 № 336 "Про попередження працівників" та відсутності правових підстав для іх скасування.
Щодо правомірності прийняття відповідачем наказів від 13.08.2020 № 514-ос «З особового складу» та наказу від 20.08.2020 № 531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань» від 13 серпня 2020 року № 514-ос та від 28.09.2020 № 600-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 5 Закону України «Про державну службу»,  правове регулювання державної служби здійснюється        Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі        пунктів 1        та        1-1        частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Водночас, 02.02.2020р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019р. №        378-IX, яким внесено зміни до        Кодексу законів про працю України        та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного        Закону        змінено порядок скорочення державних службовців.
Зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців, відповідно до        Закону України        «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі        пункту 1        частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення        частини другої        статті 40 цього Кодексу та положення        частини другої        цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
При цьому, Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020р. №440-ІХ внесені аналогічні зміни в Закон України «Про державну службу», який набрав чинності 13.02.2020р.
Отже, після внесення        Законом України від 14.01.2020р. №440-IX        змін у Закон України «Про державну службу», норми ч. 3        ст. ст.49-2 КЗпП України        в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Положеннями ч. 3        ст. 5 Закону України «Про державну службу»        визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.
Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваних наказів було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд приходить до висновку про те, що в даному випадку, саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а відтак доводи позивача з приводу невиконання обов`язку в частині працевлаштування позивача, суд вважає помилковими.
При цьому, норми ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідачі діяли неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державному бюро розслідувань, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком.
Таким чином доводи позивача про недодержання відповідачами норм   Кодексу законів про працю України, а також відсутність пропозиції іншої посади, не відповідають приписам чинного законодавства. 
Посилання позивача на норми п.3, п.4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 305-IX, як гарантії від звільнення, є помилковими, оскільки відповідно до вказаних норми, працівники здійснюють повноваження до їх звільнення.
Як вбачається з матеріалів справи, з урахуванням зміни правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок зміни штатного розпису, у зв`язку з чим, відповідачем прийнято наказ від 14.07.2020р. № 336 «Про вивільнення працівників», зокрема позивача.
Так, 16.07.2020 року в.о. директора ДБР Соколовим О. було сформовано попередження про наступне вивільнення стосовно позивача.
Наведене попередження було направлено позивачу поштою на адресу: АДРЕСА_1, а також засобами телекомунікаційного зв`язку на електрону адресу позивача (ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Наведені адреси місця реєстрації та електронної пошти відповідають особовій справі позивача.
Також, згідно протоколу про доведення інформації або документів до відома державного службовця від 16.07.2020 року, позивачу було надіслано на електрону пошту (ІНФОРМАЦІЯ_1) попередження про наступне вивільнення.
Згідно приписів статті 9-1 Закону України «Про державну службу», доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина перша). Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними (частина друга). Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів (частина третя). Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення (частина четверта).
Відповідно до пунктів 2,3  Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року № 1042 (далі - Порядок), інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.
Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).
Отже, враховуючи направлення відповідачем повідомлення про подальше вивільнення позивача на його електронну адресу, про що складено відповідний протокол, відповідачем дотримано передбаченого законодавством порядку повідомлення позивача про його подальше вивільнення.
В свою чергу, відповідно до наказу в.о. Директора Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 року № 514-ос, позивача було звільнено з посади 20.08.2020 року, тобто після спливу тридцятиденного строку з моменту повідомлення про таке звільнення, як то передбачено приписами чинного законодавства.
Відносно доводів позивача щодо порушень при його вивільненні положень Порядку в частині визначеного суб`єктом призначення працівника державного органу, яким складено протокол про доведення інформації або документів до відома державного службовця у зв`язку з відмінністю прізвищ такого працівника в протоколі від 16.07.2020 року ( ОСОБА_3 ) та його додатку - витязі про відправлення (ОСОБА_4) та відсутності доказів направлення, саме попередження, колегія суддів зазначає, що останнє не невілює та не спростовує факту направлення попередження про вивільнення на вказану електрону адресу позивача та не суперечить п. 3, підпунктам 7, 8 п. 4 Порядку, за якими це не обов`язково повинна бути одна і та сама особа, а факт доведення документів до відома державного службовця фіксується, саме протоколом.
Що стосується посилань позивача на відсутність у ІНФОРМАЦІЯ_2 Соколова Олександра Володимировича повноважень на прийняття спірних наказів, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Статтями 10 та 14 Закону N 794-VIII визначено, що директор Державного бюро розслідувань займає найвищу посаду служби в Державному бюро розслідувань, яка є державною службою особливого характеру.
Повноваження Директора Державного бюро розслідувань визначені статтею 12 Закону N 794-VIII, які властиві керівнику державної служби.
Пунктами 1,2,6 частини першої четвертої статті 12 Закону N 794-VIII передбачено, що Директор Державного бюро розслідувань: несе відповідальність за діяльність Державного бюро розслідувань, зокрема законність здійснюваних Державним бюро розслідувань оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод людини і громадянина; організовує роботу Державного бюро розслідувань, призначає та звільняє першого заступника і заступників Директора Державного бюро розслідувань у порядку, визначеному цим Законом, а також визначає їхні обов`язки.
У разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо (частина четверта статті 12 Закону N794-VIII).
17 березня 2020 року до виконання обов`язків Директора Державного бюро приступив Соколов О.В. , що цілком узгоджується з положенням частини четвертої статті 12 Закону №794-VIII та підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час спірних відносин.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 29.12.2021 року по справі № 420/3825/20, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Відтак, з огляду на вказані обставини справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку відносно правомірності прийняття Соколовим О.В. спірних наказів та відповідно відсутності правових підстав для їх скасування.
Доводи позивача що направлення відповідачем попередження про наступне вивільнення  відбулось із порушенням норм Закону України «Про електронні документи та документообіг» судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки норми ст. 9-1 Закону №889-VIII зобов`язують доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону та в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що попередження про наступне вивільнення створювалось не у порядку, визначеному Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", оскільки останній було створено не як електронний документ, а відтак положення Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.
Інші доводи позивача, з огляду на встановлені обставини справи, колегією суддів до уваги не приймаються, тому як не впливають на правильність прийняття даного судового рішення.
Таким  чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідачів підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційні скарги Державного бюро розслідувань та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі -задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року в адміністративній справі №160/8601/20 - скасувати та прийняти нову постанову.
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко