СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року                                            м. Харків                        Справа № 922/3464/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя  Гребенюк Н.В.
при секретарі  Пархоменко О.В.    
за участю: 
позивача – не з`явився; 
відповідача – не з`явився; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного   апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрус Торг"  (вх. №3600Х/1-18) 
на рішення       господарського суду Харківської         області від 02.11.2021  року у справі №922/3464/21,  ухвалене     в приміщенні господарського суду Харківської         області (суддя Смірнова О.В.),  повний текст якого  складено 09.11.2021 року 
за позовом  	 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрус Торг",   м. Кривий Ріг  Дніпропетровської області  	
до  	 Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкіл", м. Харків  	
про  	стягнення 300 000,00 грн.   	

ВСТАНОВИВ:
Рішенням   господарського суду Харківської області від 02.11.2020 року  у справі №922/3464/21 відмовлено  у позові повністю.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрус Торг"  з рішенням       суду першої інстанції не погодилось  та звернулось   до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення   господарського суду Харківської   області від 02.11.2021  року  у справі  та ухвалити нове рішення, яким   позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про таке.
Висновок господарського суду першої інстанції щодо необхідності доводити  факт надання фінансової допомоги у розмірі 33  529  387,01 грн. за договором про надання фінансової допомоги від 30.10.2015 року виходить за межі позовних вимог, а саме за межі набутих за договором прав  вимоги на суму 300  000,00 грн.
Акт звірки взаємних розрахунків за період з 30.10.2016 року – 20.06.2016 року між ТОВ  ВТФ "Авіас" та ТОВ "Алкіл", у поєднанні з первинним документом, яким є банківська виписка з ПАТ КБ "Приватбанк" від 30.11.2015 року у своїй сукупності є доказами того, що до моменту відступлення позивачу права вимоги за  договором на суму 300  000,00 грн., дійсно відбулась операція по перерахунку коштів на суму 3 759400,00 грн. та заборгованість ТОВ "Алкіл" на цю суму є непогашеною.
Банківська виписка, як регістр аналітичного  обліку,  є зведеним обліковим документом по особовому рахунку клієнта, складеним на підставі  наданих клієнтом первинних документів. Банківська виписка фіксує факт проведення клієнтом  операцій за операційний день.
Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 року у справі №904/3242/18.
Виписка з ПАТ КБ "Приватбанк" від 30.11.2015 року є належним доказом того, що ТОВ "Агрус Торг"   набув від ТОВ ВТФ "Авіас"  дійсні вимоги до ТОВ "Алкіл" на суму 300  000,00 грн., тобто, в межах фактично перерахованої ТОВ "Алкіл" за платіжним дорученням №19708 від 30.11.2015 року фінансової допомоги на суму 3  759  400,00 грн.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2021 року, для розгляду справи  суддею – доповідачем визначено суддю Терещенко О.І.    та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В.,  суддя Гребенюк Н.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 року у справі відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою  Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрус Торг"     на  рішення      господарського суду Харківської            області від 02.11.2021 року  у справі; відповідачу  встановлено  строк до 17.12.2021 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам частини 2 статті 263 ГПК  України; призначено   справу           до розгляду на   "20" грудня 2021 року  о 12:45 год.; явка сторін  в судове засідання  обов`язковою не визнавалась; роз`яснено   учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року  до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами  Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року  № 239, від 22.04.2020 року №291,  від 11.05.2020 року  №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500,  від   22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від  17.02.2021 року №     104, від 21.04.2021 року №405, від 16.06.2021 року №611, від 11.08.2021 року №855, від 22.09.2021 року №981      до   постанови  від 11.03.2020 року  № 211 внесено зміни, якими  дію карантину продовжено до 31.12.2021 року.
Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом   №9рс-186/20 від 16.03.2020 року  до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Для  запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року  за № 04-а встановлено особливий режим роботи   суду в умовах карантину; наказами   голови суду від 26.03.2020 року  № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а,  від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а, від 23.06.2021 року №10-а, від 16.08.2021 року №12-а  на період дії карантину   суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму. 
          Представник позивача в судове засідання   20.12.2021 року не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, згідно інформації, розміщеної  на офіційному сайті ПАТ Укрпошта, копія ухвали Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 року була отримана останнім 07.12.2021 року.
Представник  відповідача в судове засідання 20.12.2021 року не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, копія ухвала суду від 29.11.2021 року, яка була надіслана відповідачу за належною адресою, повернулась до суду апеляційної інстанції, з довідкою працівників ПАТ Укрпошта – адресат відсутній за вказаною адресою. 
Згідно з ч. 3  ст. 120 ГПК України,   виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до ч. 7   ст. 120 ГПК України  учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Пунктом  4 ч. 6  ст. 242 ГПК України   встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові   Верховного Суду від 16.05.2018  року у справі № 910/15442/17.
За змістом п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року  №270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.
Також, інформацію у справі, що розглядається було розміщено на офіційному сайті Судової влади України, про що свідчить відповідне повідомлення від 17.12.2021 року.   
Окрім того, відповідно до ч. 2  ст. 2 Закону України “Про доступ до судових рішень”  усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. 
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1  ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Ухвалу    суду   від 29.11.2021 року  було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена  за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.
Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої    Законом України від 17.07.1997 року  №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини  від 08.11.2005  року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини  від 27.04.2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини  від 30.11.2006 року  у справі "Красношапка проти України").
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених         ст.  42 ГПК  України та    беручи до уваги відсутність клопотань  від учасників справи    щодо відкладення розгляду апеляційної скарги  у зв`язку з карантинними заходами,      колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.          
Розглянувши матеріали справи,  перевіривши повноту встановлення господарським  судом першої інстанції  неоспорених обставин справи,  колегія суддів встановила наступне.
30.10.2015 року  між ТОВ ВТФ “Авіас” (підприємство) та ТОВ  “Алкіл” (користувач) укладено договір про надання фінансової допомоги № Ф15-678, відповідно до умов якого, підприємство надає користувачеві фінансову допомогу, а останній зобов`язується повернути фінансову допомогу у визначений   договором термін (п.1.1. договору).
Відповідно до п. 2.1. договору розмір фінансової допомоги становить 33    529    387, 01 грн. 
Згідно з п. 3.1. договору підприємство надає фінансову допомогу користувачеві до 31 грудня 2015 року.
Відповідно до п. 3.3. договору, фінансова допомога може надаватись користувачеві частинами (траншами) сумарний розмір яких, не повинен перевищувати суму визначену у п. 2.1. Договору.
Згідно з п. 4.1. договору термін користування фінансовою допомогою визначається з моменту перерахування грошових коштів підприємством згідно з п. 3.2. договору до 31 грудня 2017 року.
Відповідно до п. 5.1. договору після закінчення терміну, визначеного у п. 4.1.   договору, користувач зобов`язується повернути суму фінансової допомоги на протязі 14 календарних днів підприємству.
Позивач посилається на те, що на виконання умов договору, ТОВ ВТФ  “Авіас” перерахувало на рахунок ТОВ  “Алкіл” фінансову допомогу у розмірі 33    529    387, 01 грн., що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період з  30.10.2015 року  по  20.06.2016 року.
Таким чином, з урахуванням умов п. 5.1. договору, граничним строком повернення фінансової допомоги є 13.01.2018 року.
 20.06.2016 року  між ТОВ ВТФ  “Авіас” (первісний кредитор) та ТОВ  “Аргус Торг” (новий кредитор) укладено договір № У-20/06-16 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, первісний кредитор передає належне йому право вимоги на отримання від ТОВ  “Алкіл” (боржник) частини заборгованості за договором про надання фінансової допомоги № Ф15-678 від 30.10.2015 року, що був  укладений між ТОВ ВТФ  “Авіас” та ТОВ  “Алкіл” на суму 300 000,00 грн., а новий кредитор приймає ці вимоги та сплачує первісному кредитору суму коштів в розмірі та порядку, визначеному цим договором.
За змістом  п. 1.2. договору право вимоги, зазначене у п. 1.1. договору, переходить до нового кредитора з моменту підписання  договору.
Згідно з п. 2.1. договору за передане право вимоги до боржника за основним договором, зазначеним у п. 1.1., новий кредитор сплачує первісному кредитору суму у розмірі 300 000,00 грн.
Відповідно до п. 2.2. новий кредитор зобов`язується протягом 30 календарних днів після підписання  договору перерахувати платіжним дорученням на поточний рахунок первісному кредитору грошову суму, визначену у п. 2.1.  договору. Новий кредитор може провести розрахунок за  договором і у іншій спосіб, не заборонений чинним законодавством України.
Позивач вказує на те, що   на виконання вимог п. 3.1.2. договору,  ТОВ ВТФ  “Авіас” (первісний кредитор) передало  йому, як новому кредитору, документи, які засвідчують права, що передаються, а саме: договір про надання фінансової допомоги № Ф15-678 від 30.10.2015 року; акт звіряння взаємних розрахунків за період з 30.10.2015 року  по 20.06.2016 року; виписку з ПАТ КБ “Приватбанк” від 30.11.2015 року  на суму 3    759    400, 00 грн.
20.06.2016 року  ТОВ  “Аргус Торг” направлено на адресу ТОВ  “Алкіл” повідомлення про відступлення права вимоги за  вих. № 20/06-П. 
15.12.2017 року  між ТОВ  “Алкіл” та ТОВ  “Аргус Торг” укладено угоду про пролонгацію заборгованості, відповідно до умов якої, сторони підтверджують, що на момент укладення   угоди ТОВ  “Алкіл” має грошові зобов`язання перед ТОВ  “Аргус Торг” у вигляді неповернутої поворотної фінансової допомоги на суму 300 000,00 грн. за договором про надання фінансової допомоги № Ф15-678 від 30.10.2015 року, право вимоги за яким перейшло до ТОВ  “Аргус Торг” за договором про відступлення права вимоги № У-20/06-16 від 20.06.2016  року.
У відповідності до п. 2 вказаної угоди сторони дійшли згоди про пролонгацію ТОВ  “Алкіл” строку повернення передбаченої п. 1  угоди заборгованості за договором   до 31.12.2018 року.
Позивач вказує, що в порушення умов договору та угоди, відповідач фінансову допомогу у розмірі 300  000,00 грн. не повернув. 
Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив стягнути заборгованість за договором № У-20/06-16 від 20.06.2016 року  у розмірі 300 000, 00 грн.
02.11.2021 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.
Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення  господарського  суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, колегія суддів  дійшла висновку, що  апеляційна  скарга  підлягає    задоволенню з огляду на таке.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях  Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі  Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
          Місцевий господарський суд,  відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що наданий акт звіряння взаємних розрахунків є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств і має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку господарських операцій обома сторонами правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій; документ, на який посилається позивач як на виписку, яка є зведеним обліковим документом, не відповідає вимогам, встановленим  Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженим  постановою Правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018 року;    позивачем лише зазначено у тексті позовної заяви про передачу новому кредиторові документів, які засвідчують права, що передаються, проте самих вказаних документів  у якості доказу переходу права вимоги суду не надано; також не надано доказів виконання умов договору № У-20/06-16, а саме: сплати первісному кредитору грошових коштів у розмірі 300000,00 грн. 
          Колегія суддів вважає необґрунтованими вказані висновки місцевого господарського суду, з огляду на таке.
Статтею  11 ЦК України  визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У ч. 1 ст.  174 ГК України вказано, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.
За своєю правовою природою укладений між ТОВ  ВТФ   “Авіас” та ТОВ  “Алкіл” договір про надання фінансової допомоги № Ф15-678 є договором позики, відповідно до умов якого одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст.  1046 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст.  1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно   ч. 2 ст.  1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
На підтвердження виконання умов договору про надання фінансової допомоги № Ф15-678 позивач надав: акт звіряння взаємних розрахунків за період: 30.10.2015 року  – 20.06.2016 року  на суму 33    529    387, 01 грн. з якого слідує, що станом на 20.06.2016 року  заборгованість на користь ТОВ  ВТФ  “Авіас” становить 14 030 540,12 грн.; Виписку з ПАТ КБ “Приватбанк” від 30.11.2015 року   на суму 3   759   400,00 грн.
Як слідує з акту звіряння взаємних розрахунків за період з 30.10.2015 року по 20.06.2016 року,  між ТОВ  ВТФ   "Авіас" та ТОВ "Алкіл", в графі “Документ” вказано платіжне доручення №19708, за даними ТОВ ВТФ   "Авіас" сума складає – 3  759  400,00 грн., за даними ТОВ "Алкіл" сума складає 3  759  400,00 грн.
Акт звіряння взаємних розрахунків за період з 30.10.2015 року по 20.06.2016 року підписаний уповноваженими особами сторін та скріплений  їх печатками.
Вказані дані, які відображені у акті підтверджують, що сторонами визнано перерахування ТОВ ВТФ   "Авіас" на користь ТОВ "Алкіл"  за платіжним дорученням №19708 суми у розмірі 3  759  400,00 грн.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28.10.2021 року у справі №908/1305/21, де, між іншим вказано на таке.
“За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 року  у справі №917/1421/18, у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч 1  ст.264 ЦК України), необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, за якою   боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. В постановах Верховного Суду від 19.04.2018 р. у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 р. у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019  р. у справі № 916/1727/17 викладені висновки щодо того, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Також зазначено, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу Відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу. При цьому, головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі бухгалтер), відповідно Закону України  Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, зокрема, забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства. Бухгалтер, який підписав акт звірки, є уповноваженою на це особою, має такі повноваження в межах здійснення ним бухгалтерського обліку та посадових обов`язків.  Таким чином, підписавши та засвідчивши печаткою підприємства акти звірки взаєморозрахунків за 2017-2020 роки, інформація в яких підтверджена судовим рішенням, Відповідач фактично визнавав наявність у нього перед Позивачем заборгованості у розмірі 680 115,60 грн.”.
А отже, підписавши та засвідчивши печатками  підприємств  акт звіряння  взаєморозрахунків за період  з  30.10.2015 року по 20.06.2016 року,   сторони визнали перерахування ТОВ ВТФ   "Авіас" на користь ТОВ "Алкіл"  за платіжним дорученням №19708 суму   у розмірі 3  759  400,00 грн. та непогашення вказаної заборгованості  ТОВ "Алкіл"   станом на 30.10.2015 року.
Разом з тим, відповідно до    ст.  1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Згідно з частинами 1, 2   ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1. п.  2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Відповідно до частин  1 та 2   ст.  9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Безготівкові розрахунки здійснюються їх учасниками відповідно до вимог Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої  постановою правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року (далі   - Інструкція) (пункт 1.3. Інструкції).
Відповідно до визначення термінів, що містяться у пункті 1.4. Інструкції,   розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача. 
Згідно з п.  1.13. Інструкції під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження).
Отже, вказані платіжні документи  є за своєю суттю розрахунковими документами, тобто,  первинними документами, що підтверджують факт оплати товару у певній господарській операції.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 року у справі № 904/3242/18, де, зокрема, вказано на таке.
“З огляду на викладене за загальним правилом доказом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку. Доказом підтвердження проведення розрахунків між юридичними особами у їх господарській діяльності, зокрема проведення оплати товару у певній господарській операції, є розрахункові документи, що відповідають встановленим законом вимогам. У  разі здійснення між юридичними особами в їх господарській діяльності безготівкових розрахунків, доказом здійснення оплати товару є також і виписка банку з особового рахунку особи, що здійснила оплату, з огляду на наступне. Основні вимоги щодо бухгалтерського обліку та бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України встановлює Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затверджене  постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року  (далі по тексту - Положення). Відповідно до підпункту 14 пункту 3, пунктів 41, 42, 57, 59, 60, 62 Положення підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які містять відомості про операцію. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: 1) особові рахунки та виписки з них; 2) аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; 3) книги реєстрації відкритих рахунків;                 4) оборотно-сальдовий баланс / оборотно-сальдову відомість. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Отже аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що банківські виписки з особових рахунків клієнтів банку є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку особи (клієнта банку), вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Крім того банківська виписка з особового рахунку особи, яка є учасником спірної господарської операції, є не лише доказом здійснення оплати, а підтверджує також факт проведення такої операції банком, тобто є доказом дійсності цієї операції.”
Окрім того, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у  постанові Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №554/4600/16-ц, де, зокрема, вказано на таке.
“Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до  статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого  Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254  (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого  Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75  (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суди дали оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача. На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд  установив, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних до позичальника про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків.”
Таким чином, виписка з ПАТ КБ “Приватбанк” від 30.11.2015 року є належним доказом того, що ТОВ "Аґрус Торг"  набуло  від первісного кредитора -    ТОВ ВТФ   "Авіас"  право вимоги до ТОВ    "Алкіл" на суму 300  000,00 грн., тобто, в межах фактично перерахованої ТОВ "Алкіл" за платіжним дорученням №19708 від 30.11.2015 року фінансової допомоги.
А отже, висновок господарського суду першої інстанції про те, що виписка з банку  не має доказової сили за відсутності інших належних доказів проведення розрахунків, є передчасним. 
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Умовами договору про відступлення права вимоги від 20.06.2016 року, сторони погодили, що за передане право вимоги до боржника за основним договором, зазначеним у п. 1.1., новий кредитор сплачує первісному кредитору суму у розмірі 300 000,00 грн.
У п.1.2. договору про відступлення права вимоги від 20.06.2016 року сторони погодили, що право  вимоги, зазначені у п.1.1  договору переходить до нового кредитора з моменту підписання   договору.
Отже, сторони договору про відступлення права вимоги від 20.06.2016 року, а саме ТОВ Виробничо – торгівельної  фірми  "Авіас", як первісний кредитор та   "Агрус Торг", як новий кредитор, погодили  між собою момент переходу прав вимог до боржника - ТОВ    "Алкіл", а саме – 20.06.2016 року.
Тобто, момент переходу права  вимоги не пов`язаний  з датою проведення розрахунку за договором між первісним кредитором та новим кредитором.
Крім того, 15.12.2017 року  між ТОВ  “Алкіл” та  ТОВ  “Аргус Торг” укладено угоду про пролонгацію заборгованості, відповідно до умов якої, сторони підтверджують, що на момент укладення   угоди ТОВ  “Алкіл” має грошові зобов`язання перед ТОВ  “Аґрус Торг” у вигляді неповернутої поворотної фінансової допомоги на суму 300 000,00 грн. за договором про надання фінансової допомоги № Ф15-678 від 30.10.2015 року, право вимоги за яким перейшло до ТОВ  “Аргус Торг” за договором про відступлення права вимоги № У-20/06-16 від 20.06.2016  року.
Таким чином, вказані докази, а саме: договір № У-20/06-16 про відступлення права вимоги від 20.06.2016 року, угода  про пролонгацію заборгованості від 15.12.2017 року, виписка з ПАТ КБ “Приватбанк” від 30.11.2015 року підтверджують факт дійсності вимог ТОВ “Аргус Торг” до ТОВ “Алкіл” на суму 300  000,00 грн. 
Висновок господарського суду першої інстанції про відсутність  доказів виконання умов договору № У-20/06-16, а саме: сплати первісному кредитору грошових коштів у розмірі 300000,00 грн., є передчасним.
Отже, висновок місцевого господарського суду   про  відмову у задоволенні позову    не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до статті 73 ГПК     України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК     України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі  знайшли своє    підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу  слід задовольнити. 
Отже, місцевий господарський суд  не  з`ясував обставини, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими,  а тому рішення     господарського суду Харківської         області від 02.11.2021  року у справі   слід скасувати  повністю та ухвалити   нове рішення, яким  позов задовольнити повністю,  поклавши   судові витрати за подання   позовної заяви та апеляційної скарги,   відповідно до ст.129 ГПК України,    на  відповідача.
Керуючись ст. ст.  269, 270, ч.2  ст. 275,  п.1, 2 ст.  277, ст.  282  Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрус Торг"   задовольнити.
Рішення         господарського суду Харківської      області від 02.11.2021  року  у справі №922/3464/21 скасувати повністю. 
Позов задовольнити повністю.
Стягнути  з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкіл" (61001, м. Харків, пр. Московський, буд. 55, код ЄДРПОУ 39492473)  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрус Торг"   (50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Вахтангова, буд. 6А, код ЄДРПОУ 39642358) 300 000,00 грн. заборгованості. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкіл" (61001, м. Харків, пр. Московський, буд. 55, код ЄДРПОУ 39492473)   на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрус Торг"  (50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Вахтангова, буд. 6А, код ЄДРПОУ 39642358) 11    250,00 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги. 
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття   і може бути оскаржена  у касаційному порядку  до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів  з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.
                    Повний текст постанови складено 24.12.2021 року.

Головуюча     суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           П.В. Тихий  

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк