ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 р. 	Справа № 520/12464/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Курило Л.В. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2021, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 09.09.21  по справі № 520/12464/21
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                       
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення №2203750001341 Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 12.10.2020 про відмову ОСОБА_1 в призначенні з 25.04.2019 пенсії за вислугу років, як особі льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації;
- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити з 25.04.2019 ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, як особі льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації, обчислити пенсію з 25.04.2019 відповідно до ч.3 ст.53 Закону України "Про пенсійне забезпечення" і до пункту 7 "Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418, у розмірі 61% від заробітку зі щорічним (кожного 1 березня) перерахунком заробітку відповідно до Постанови КМУ №713 від 09.08.2005 та здійснити її виплату;
- допустити постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць з 25.04.2019 по 24.05.2019 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач (Богодухівське ОУПФУ) склав протокол N9203750001341 від 22.07.2019 про відмову позивачу у призначенні пенсії. Рішенням ХОАС від 23.03.2020 у справі N9520/997/2020 у зв`язку з тим, що відповідач не оформив відповідно до п. 4.3 Порядку №22-1 будь-якого рішення, а відмовив у призначенні пенсії листом позов задоволено частково. На виконання зазначеного судового рішення відповідач при повторному розгляді заяви позивача від 25.04.2019 прийняв рішення N9203750001341 від 12.10.2020  про відмову позивачу в призначенні пенсії за вислугу років. Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним позивач звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2021 позовні вимоги задодоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення №2203750001341 Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 12.10.2020 про відмову ОСОБА_1 в призначенні з 25.04.2019 пенсії за вислугу років, як особі льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області  повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.04.2019 року про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем ГУ ПФУ в Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у спосіб та у межах повноважень, визначених чинним законодавством. Зазначає, що на підставі Акту №2179 від 11.06.2019 стаж роботи ОСОБА_1 як працівнику льотного екіпажу цивільної авіації, який займав посади парашутиста - рятувальника позаштатної парашутно-десантної групи, бортового оператора з випуску парашутів в Богодухівському учбовому авіаційноу центрі ТСОУ не підтверджено, відповідно підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно п. "а" ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п. 2-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" немає. Згідно з наданими документами, є тільки загальний стаж роботи ОСОБА_1 . Спеціальний стаж відсутній. Враховуючи наведене, та те, що у позивача відсутній спеціальний стаж роботи на 01 квітня 2015 року не менше 25 років у чоловіків на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "а" ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення", головне управління правомірно та на законних підставах винесло рішення від 22.07.2019 за №203750001341 та на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020, повторно розглянуло заяву позивача та прийняло нове рішення від 12.10.2020 №203750001341 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років через відсутність необхідного спеціального стажу роботи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1   ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до копії диплома серії НОМЕР_1 позивач у період 1980-16.06.1983 навчався у Калужському авіаційно-технічному училищі ДОСААФ СРСР за спеціальністю технічна експлуатація літаків та авіадвигунів.
Згідно із записами у копії трудової книжки серії НОМЕР_2 позивач у періоди:
- з 27.05.1983 по 03.05.1988 працював авіаційним техніком,
- з 03.05.1988 по 03.07.1995 працював авіаційним техніком – бригадиром, 
- з 03.07.1995 по 14.09.1996 працював інженером ТЕУ, 
- з 14.09.1996 по 03.11.1998 працював начальником групи регламенту гвинтокрилів і двигунів, 
- з 03.11.1998 по 18.01.1999 працював авіаційним техніком по планеру та двигуну, 
- з 18.01.1999 по 19.07.1999 працював начальником групи регламенту гвинтокрилів і двигунів, 
- з 19.07.1999  звільнений на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із ліквідацією військової частини НОМЕР_3 .
Окрім того, згідно із записами у цій же трудовій книжці заявник входив до складу позаштатної парашутно-десантної групи, а саме: у період 31.05.1983-16.02.1987 у якості парашутиста – рятувальника, у період 16.02.1987-28.02.1994 у якості бортового оператора Мі-2 з випуску парашутистів за суміщенням, у період 28.02.1994-10.10.1994 у якості парашутиста – рятівника, бортового оператора з випуску парашутистів за суміщенням, у період 10.10.1994-19.07.1999 допущений до роботи у якості бортового оператора з випуску парашутистів гвинтокрилу Мі-8, 19.07.1999 звільнений зі складу парашутно-десантної групи на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із ліквідацією військової частини НОМЕР_3 .
До посадових обов`язків позивача як парашутиста-рятівника входили обов`язки щорічного виконання річної норми стрибків з парашутом на точність приземлення в задану місцевість відповідно до Збірника програм по парашутній та парашутно-рятувальній підготовці авіації ДТСААФ СРСР, майстерність виконання спусків (підйомів) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, що перебувають на висоті не менше 10 метрів, уміння виконувати обов`язки бортового оператора по випуску інших парашутистів-рятівників з борту повітряного судна, чергування під час льотних змін на аеродромі Гавриші для участі в пошуково-рятувальних роботах та після десантування (приземлення) надання першої невідкладної допомоги у разі виникнення авіаційного лиха або аварійних ситуацій під час проведення польотів.
З копії довідки Харківської обласної організації Товариства сприяння Оборони України від 24.04.2019 №1/62 встановлено, що позивач у період 31.05.1983-28.02.1994 працював за суміщенням парашутистом – рятувальником позаштатної парашутно-десантної групи Богодухівського УАЦ ДОСААФ.
28 лютого 1994 року БУАЦ ТСОУ директивою Генерального Штабу Збройних Сил України від 01.02.1994 №115/1/045 переформовано у військову частину НОМЕР_3 .
Відповідно до ч.ч. 2-3 ст.36 КЗпП України трудові договори позивача на штатній посаді авіаційного техніка та за суміщенням парашутиста-рятівника позаштатної парашутно-десантної групи продовжені та позивача переведено на роботу до військової частини НОМЕР_3 , що підтверджується записами в трудовій книжці позивача.
За відомостями копії книжки парашутиста-рятувальника позаштатної парашутно-десантної групи та копії довідки Харківської обласної організації Товариства сприяння Оборони України від 24.04.2019 №1/64 у період 1983-1999р.р. заявник виконав нормативи необхідної кількості стрибків із парашутом.
25.04.2019 позивач звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії у порядку п."а" ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Пенсійним органом проведена перевірка достовірності поданих заявником документів, результати якої оформлені актом №2179 від 11.06.2019, де зазначено, що позивач з 31.05.1983 по 28.02.1994 працював в Богодухівському УАЦ ДОСААФ авіаційним техніком і по сумісництву парашутистом - рятівником позаштатної парашутно-десантної групи.
У зв`язку із цим, пенсійним органом відмовлено у призначенні пенсії, про що складено лист від 22.07.2019 №431/03-5-20.
Не погоджуючись з вказаною відмовою позивач звернувся з позовом до Харківського окружного адміністративного суду, за наслідками розгляду якого рішенням від 23.03.2020 по справі №520/997/2020, яке набрало законної сили 22.09.2020 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з приводу неприйняття відповідно до частини 5 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" рішення за зверненням ОСОБА_1 від 25.04.2019 стосовно призначення пенсії у порядку п. "а" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області розглянути по суті звернення ОСОБА_1 від 25.04.2019 стосовно призначення пенсії у порядку п. "а" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із прийняттям рішення відповідно до частини 5 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Позов у решті вимог залишено без задоволення.
На виконання вказаного рішення суду, Відділом з питань перерахунків пенсій №1 Управлінням застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято Рішення №203750001341 від 12.10.2020, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років згідно п. "а" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п.2-1 р.XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідно до заяви від 25.04.2019. Вказане рішення обґрунтоване тим, що відповідно до заяви, наданих документів та проведеної перевірки достовірності видачі довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній щодо призначення пенсії за вислугу років згідно п. "а" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п.2-1 р. XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також на підставі акту №2179 від 11.06.2019 пільговий стаж роботи на посадах парашутиста - рятувальника позаштатної парашутно - десантної групи та бортового оператора з випуску парашутистів в Богодухівському учбовому авіаційному центрі ТСОУ ОСОБА_1 , не підтверджено.
Не погодившись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необхідності визнання протиправним та скасування рішення відповідача №2203750001341 від 12.10.2020 про відмову ОСОБА_1 в призначенні з 25.04.2019 пенсії за вислугу років, як особі льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації та зобов`язання ГУ ПФУ України в Харківській області повторно розглянути заяву позивача від 25.04.2019 про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Частиною 1 ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (в редакції Закону, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті: а) працівники льотного і льотно-випробного складу при вислузі років на цих посадах не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок та після цієї дати при набутті вислуги років на цих посадах.
Перелік посад працівників льотного складу, порядок обчислення строків вислуги років для призначення їм пенсії, а також порядок призначення і виплати пенсій льотно-випробному складу затверджується в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання положень ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова від 21.07.1992 № 418 "Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу".
Пунктом 4 Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років визначені парашутисти всіх найменувань, рятувальники, а також десантники-пожежники всіх найменувань, інструктори авіапожежної служби, керівники парашутних (парашутно-рятувальних, пошуково-рятувальних) підрозділів, працівники позаштатних і штатних парашутно-десантних груп, які здійснюють стрибки з парашутом або спуски (підйоми) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, що перебувають на висоті не менше 10 метрів.
Відповідно до записів трудової книжки, позивач у період роботи з 31.05.1983 по 19.07.1999 працював парашутистом-рятувальником в складі позаштатної парашутно-десантної групи Єдиної державної авіаційої пошуково-рятувальної служби СРСР.
Згідно з підпунктом "д" пункту 1 Порядку обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 21.07.1992 року № 418 "Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу", один рік роботи на посадах, передбачених у пункті 4 Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, - за півтора року вислуги за умови виконання річної норми стрибків з поршневих літаків, вертольотів, дирижаблів та аеростатів, спусків (піднімань) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, які перебувають у режимі висіння не менше 10 метрів, а при виконанні річної норми стрибків із реактивних літаків і вертольотів - за два роки вислуги.
Таким чином робота на посаді, яку обіймав позивач у військовій частині А-3945 має бути зарахована в період з 31.05.1983 по 19.07.1999 до вислуги років, як особі льотного складу, відповідно до статті 54 Закону "Про пенсійне забезпечення".
Щодо доводів відповідача про обґрунтованість відмови у призначенні позивачу пенсії як працівнику льотного складу у зв`язку з тим, що до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років парашутистам зараховується лише періоди роботи на штатних посадах, колегія суддів зазначає наступне.
Поняття "позаштатний працівник", тобто працівник який виконує роботу без зарахування його до штатного (спискового) складу підприємства, установи чи організації у законодавстві про працю України не передбачено, відповідно відсутні вимоги до процедури оформлення з ними трудових відносин.
Статтею 24 КЗпП України (в редакції, що діяла станом на 22.05.1987) передбачалось, що трудовий договір укладається, як в усній так і в письмовій формі.
Укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Відповідно до ст. 48 КЗпП України (в редакції, що діяла станом на 22.05.1987) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітника чи службовця (ч. 1 ст. 48). Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців, які працюють на підприємстві, в установі, організації понад п`ять днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (ч. 2 ст. 48).
Відповідно до п. п. 1 п. 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позаштатний працівник відповідно до чинного у період з 31.05.1983 по 19.07.1999 законодавства мав можливість перебувати у трудових відносинах з підприємствами, установами чи організаціями, в тому числі з військовою частиною НОМЕР_3 .
Щодо посилань відповідача на акт перевірки достовірності довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній № 2179 від 11.06.2019, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.6 "Положення про льотну книжку льотного складу авіації ДТСААФ СРСР", затвердженого директивою ЦК ДТСААФ СРСР від 13.12.1972 №02/2527, при переході постійного льотного складу в іншу авіаційну організацію чи при звільненні, льотна книжка оформляється повністю, конвертується і видається на руки власнику під розписку.
В ст.1871 Переліку типових документів, що створюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій та підприємств і зазначенням термінів зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при КМУ від 20.07.1998  № 41, передбачено, що хронометражні листи обліку нальоту годин та стрибків з парашутом зберігаються 3 роки, через що в архівних установах за 1987-1999 рік вони відсутні.
В листі Міністерства праці та соціальної політики України від 29.08.2000 №01-3/20б2-02-6 визначено, що основними документами, що підтверджують фактичну роботу як осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації, які надають право на отримання пенсійного забезпечення відповідно до ст.53 закону є: свідоцтво члена екіпажу повітряного судна та льотна книжка.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оригінали первинної льотної документації знаходяться не в архівних установах, де відповідач проводив перевірку достовірності довідки, а у позивача.
При цьому, в акті перевірки достовірності довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній № 2179 від 11.06.2019 безпідставно встановлено факт, що позивач з 31.05.1983 по 28.02.1994 працював в Богодухівському УАЦ ДОСААФ авіаційним техніком і по сумісництву парашутистом - рятівником позаштатної парашутно-десантної групи, оскільки записи у трудовій книжці позивача свідчать про роботу на вказаних посадах за суміщенням.
Верховний Суд у постанові від 14.11.2018 у справі №804/3583/17 дійшов наступних висновків, що суміщення професій/посад розцінюється як виконання працівником на тому ж підприємстві поряд із основною роботою, встановленою його трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою). На відміну від роботи за сумісництвом, що оплачується пропорційно відпрацьованому часу, доплати при суміщенні професій (посад) і виконанні обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються у фіксованих відсотках до тарифної ставки (окладу).
У ст. 105 КЗпП України визначено, що працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника.
Таким чином, висновки акту перевірки достовірності довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній № 2179 від 11.06.2019 щодо роботи позивача по сумісництву не відповідають фактичним обставинам справи.
При цьому, головною рисою індивідуальних актів є їхня конкретність (чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами владних повноважень, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, настанов для їх розв`язання що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; чітка відповідність такого акту нормам чинного законодавства.
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Отже, відмовляючи особі у призначенні пенсії, пенсійний орган повинен обов`язкове висвітлити у відповідному рішенні причини такої відмови з конкретними посиланнями на спірні питання та сформулювати певні висновки з посиланням на норми чинного законодавства, в яких розв`язати питання, що виникли при призначенні пенсії особі.
Так, у даному випадку, встановлено, що позивачу не зараховано до стажу певний період згідно його документів, що вплинуло на кількість стажу та, відповідно, на його право на призначення пенсії на пільгових умовах. Водночас, окрім загальних посилань на відсутність необхідної кількості стажу пенсійним органом не наведено жодних пояснень та обґрунтувань.
Обираючи спосіб ефективного захисту прав та інтересів позивача, відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи протиправність рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії як такого, що не містить достатніх обґрунтувань, а також відсутність підстав для самостійного розрахунку стажу для призначення пенсії, оскільки такі повноваження належать виключно до компетенції пенсійного органу та суд у даному випадку не може підмінити собою цей орган, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
За приписами ч.1 та ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.  
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процессуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2021 по справі № 520/12464/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	Л.В. Курило    С.С. Рєзнікова