Дата документу 24.12.2021 Справа № 323/427/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 323/427/21                                         Головуючий у 1 інстанції: Мінаєв М.М.
№ 22-ц/807/3016/21                                         Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кального Д.І. на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Оріхівської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 про скасування запису про арешт нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ

У лютому 2021 року  ОСОБА_1 в звернулася до суду із позовом до Оріхівської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 про скасування запису про арешт нерухомого майна.

В обґрунтування позовних зазначила, що вона є власником нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Бажаючи реалізувати своє право на відчуження зазначеної нерухомості, з`ясувала, що це неможливо, оскільки у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься спірний архівний запис. Водночас, такий запис був внесений Оріхівською державною нотаріальною конторою помилково, оскільки будинок за адресою АДРЕСА_1 , позивачу не належить і ніколи не належав, а всі відносини між позивачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» давно припинились, у зв`язку з чим банк не має жодних претензій до позивача; вказане у спірному архівному записі нерухоме майно не обліковується банком як заставне. При цьому Оріхівська державна нотаріальна контора відмовила позивачу у скасуванні спірного архівного запису в позасудовому порядку, пославшись на те, що при його внесені вона лише перенесла надані їй відомості з паперових носії до Реєстру, а скасування запису в позасудовому порядку є можливим лише за умови надання заінтересованою особою правовстановлюючих документів про право власності на відповідний об`єкт нерухомості. 
Посилаючись на вищезазначене, позивач просила суд скасувати запис про заборону відчуження майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Третя особа у відзиві просить постановити законне рішення за наявними у справі матеріалами. Водночас, зазначила що в силу оскаржуваного рішення АТ «Ощадбанк» не може виступати належним відповідачем у даних правовідносинах.

Оріхівська державна нотаріальна контора у повідомленні зазначила, що не може виступати належним відповідачем у справі, посилаючись на положення пункту четвертого Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976 р. 

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 10–12).
За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 , а підставою виникнення права власності зазначений Договір дарування від 11.01.1994 року, посвідчений Оріхівською державною нотаріальною конторою (а.с. 8).

У Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження у виді заборони, з реєстраційним номером 2039408, внесений 02.06.2005 року реєстратором – Оріхівською державною нотаріальною конторою. За відомостями цього запису, підставою обтяження є "позика, б/н, Ощадбанк м. Оріхів", об`єктом обтяження є будинок за адресою АДРЕСА_1 , а власником – ОСОБА_1 (а.с. 9).

Відповідно до Довідки № 779, виданої Таврійською сільською радою Запорізької області 18.09.2020 року, позивач ОСОБА_1 з 1997 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Відповідно до Довідки № 88 від 09.09.2020 року, станом на 07.09.2020 року інформація щодо кредитної заборгованості позивача перед цією банківською установою відсутня, а нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , в заставі у банку не перебуває.

У листопаді 2020 року позивач звернулась до Оріхівської державної нотаріальної контори із заявою про зняття заборони, однак листом від 08.12.2020 року № 771/01-16 позивачу було відмовлено у цьому з посиланням на те, що зняття заборони неможливе без присутності кредитора або боржника та без надання безспірних доказів виконання зобов`язання та належності боржнику майна, на яке накладено заборону. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Оріхівська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не є належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, оскільки не є учасником цивільно-правових відносин, з приводу яких до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна був внесений спірний запис про заборону відчуження, а виступала лише реєстратором цього обтяження.

При цьому, суд зазначив, що належним відповідачем за такими вимогами є особа, в інтересах якої було накладено спірне обтяження (в даному випадку – АТ «Державний ощадний банк України») та (або) особа, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, обтяжений спірною забороною відчуження (в даному випадку – ОСОБА_2 ).
Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.
Спірний запис внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 02 червня 2005 року Оріхівською Державною нотаріальною конторою. Підставою запису у відомості, наданій позивачем, зазначається: «позика, б/н, Ощадбанк м. Оріхів».
Позивач, вважаючи що при внесенні відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Оріхівська Державна нотаріальна контора допустилася помилки, визначив останню відповідачем у справі. 

Не зважаючи на заяву Оріхівської Державної нотаріальної контори щодо залучення належного відповідача у справі, ані позивачем, ані представником позивача відповідні клопотання заявлені не були.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідачем є особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку із позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Неналежним відповідачем, у свою чергу, є такий відповідач, щодо якого судом під час розгляду справи встановлено, що він не є зобов`язаною за вимогою особою. Із наведеного слідує, що обов`язок виконання заявлених позовних вимог, за таких умов, належить виконувати іншій фізичній або юридичній особі – належному відповідачу.

Визначення особи відповідача, предмета та підстав спору належить до процесуальних прав позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Згідно частиною першою статті 51 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Положеннями частин першої – третьої зазначеної статті регламентовано, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Оскільки в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особою, яка вимагаює скасування державної реєстрації, й особою, за якою зареєстровано право чи обтяження, даний спір повинен розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

У справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності нотаріуса при реалізації ним функцій державного реєстратора, якщо позовні вимоги спрямовані на захист приватного (майнового) права, заснованого на приписах цивільного законодавства, нотаріус має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Зазначене узгоджується із аналогічними висновками Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 14-233цс18. 

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги в частині допущення реєстратором нотаріальної контори помилки при вчиненні реєстраційних дій, колегія суддів зазначає наступне.

Зотова, пред`являючи позовні вимоги до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у відповідному державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виступає особою, яка не була заявником щодо реєстраційних дій. Оскільки позивач у даній справі вважає, що державним реєстратором Оріхівської державної нотаріальної контори вчинені істотні порушення процедури реєстрації, спірні відносини мають розглядатися та вирішуватися судом в адміністративному порядку в силу їх публічно-правового характеру. 

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім іншого, судом першої інстанції правильно зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту, що спірний запис про заборону відчуження перешкоджає їй у реалізації права власності, обмежившись лише усними ствердженнями про це. 

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що скасування заборони відчуження майна, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 , було б втручанням у відносини між цією особою та АТ «Державний ощадний банк України», дослідження та оцінка яких виходять за межі предмету позову у цій справі. 

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32–41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається. 

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження. 
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381–383 ЦПК України, апеляційний суд,–

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2021 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков