ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 653/3743/20
Номер провадження: 22-ц/819/349/22
22-ц/819/387/22

ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 653/3743/20
Номер провадження: 22-ц/819/1873/21
22-ц/819/2039/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя - доповідач)        Воронцової Л. П.
суддів:         Ігнатенко П. Я.,
        Полікарпової О. М.
секретар         Савицька А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу адвоката Кравцова Сергія Ігоровича, який діє від імені ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 09 серпня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Хоменко Тетяна Леонідівна, ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку, визнання договорів купівлі-продажу недійсними,
В С Т А Н О В И В:
       В листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив про те,  що 14 вересня 2020 року він дізнався від ОСОБА_3 , який пред`явив йому договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, на якій він знаходиться ( АДРЕСА_1 ), що вони продані останньому колишньою дружиною позивача - ОСОБА_1 .. 
Вказав на те що, в шлюбі з колишньою дружиною він перебував з 04.08.1990 року по 04.01.2014 рік. В період шлюбу ними було прийнято рішення про будівництво житлового будинку на Арабатській стрілці. З цією метою їх сім`я отримала в селі Щасливцеве земельну ділянку, яка була приватизована на ім`я дружини та отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку 14.03.2007 року. Оскільки виділена ділянка була повністю заболоченою, він з 2002 по 2005 роки займався її підсипанням, а потім почав будівництво господарських будівель, і до грудня 2013 року, тобто до моменту їх розлучення, ним було побудовано два поверхи та розпочато будівництво третього господарської споруди, та побудовано фундамент житлового будинку. 
На момент розірвання шлюбу у спільній сумісній власності подружжя вже знаходилося незавершене будівництво, у вигляді відповідних будівельних матеріалів. 
Зазначене домоволодіння вони планували залишити дітям, тому домовилися, що після розлучення він буде продовжувати будівництво, але вже за власні кошти. Після розлучення він сім років продовжував будівництво і остаточно закінчив будівельні роботи лише у серпні 2020 року. 
В період шлюбу дружина займалася виключно веденням домашнього господарства і ніколи не мала жодного відношення ні до підготовчих робіт (відсипання земельної ділянки), ні до проектування, ні до безпосередньо будівельних робіт, а після розлучення, взагалі припинила цікавитися питаннями будівництва. Відповідач ніколи не мала самостійних доходів, достатніх для фінансування будівництва такого масштабу.
При підготовці позову йому стало відомо про те, що в ході оформлення без його участі документів, необхідних для здачі будинку в експлуатацію, відповідач внесла в них завідомо неправдиві відомості про час будівництва, а саме про те, що будинок був побудований вже після розірвання шлюбу у 2014 році та не зазначила його у якості забудовника. В результаті право власності на житловий будинок ОСОБА_1 зареєструвала, як право її особистої приватної власності, створивши умови для подальшого незаконного продажу зазначеного будинку.
Зазначені обставини свідчать, що будівництво будинку здійснено саме ним частково в період шлюбу та закінчувалося на протязі семи років після розлучення. Вважає, що відповідно до положень ч.1 ст.60 СК України та ч.ч. 1 та 2 ст.368 ЦК Кодексу їхня спільна з відповідачем сумісна власність на спірну нерухомість сформувалася у два етапи: з початку у період шлюб, як спільна сумісна власність подружжя, на відповідні будівельні матеріали і вже після розлучення, як спільна сумісна власність фізичних осіб (не подружжя) на закінчений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями.
Згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу відповідач повідомила нотаріусу завідомо неправдиві відомості про те, що житловий будинок та земельна ділянка не є їхньою спільною сумісною власністю, і що треті особи прав на ці об`єкти не мають. Зазначена нерухомість в порушення ч.2 ст. 369 ЦПК України таємно від нього та без його згоди була продана відповідачем.
Посилаючись на ч. 3 ст. 215 ЦПК України вважав наявними підстави для визнання договорів купівлі-продажу недійсними. 
Просив суд визнати його ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши на вказані об`єкти нерухомості право особистої приватної власності ОСОБА_1 . Визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,1500 га, з кадастровим номером 6522186500:21:027:001, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчені 20 серпня 2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Тетяною Леонідівною. Судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 09 серпня 2021 року позов задоволено.
Визнано право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку, площею 0,1500 га, з кадастровим номером 6522186500:21:027:0013, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , припинено право особистої приватної власності ОСОБА_1 на вказані об`єкти нерухомого майна. 
Визнано недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, площею 0,1500 га, з кадастровим номером 6522186500:21:027:0013, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчені 20 серпня 2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Тетяною Леонідівною. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 ,. та ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5057 (п`ять тисяч п`ятдесят сім) грн. 71 коп. на користь ОСОБА_2 .
Додатковим рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 21 вересня 2021 року заяву позивача ОСОБА_2 про винесення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 судові витрати по сплаті правової допомоги у розмірі 30015 (тридцять тисяч п`ятнадцять) грн. 00 коп. на користь ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кравцов С.І, подав окремі апеляційні скарги, у яких зазначає, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про те, що спільна сумісна власність на спірну нерухомість позивача та відповідача сформувалась у два етапи: з початку у період шлюбу як спільна сумісна власність подружжя на відповідні будівельні матеріали і вже після розлучення - як спільна сумісна власність фізичних осіб (не подружжя) на закінчений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями.
Вважає що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам діючого законодавства.
Зазначає, що спірну земельну ділянку, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, отримано в особисту власність ОСОБА_1 , що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку від 14.03.2007 року.
Суд залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки тому факту, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 25 грудня 2013 року, право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_1 - 13 грудня 2019 року, тобто після спливу шести років з моменту розірвання шлюбу; будинок побудований ОСОБА_1 на земельній ділянці, яка була виділена їй в порядку приватизації, тому на дані правовідносини не можуть розповсюджуватися положення Сімейного кодексу України щодо спільної сумісної власності подружжя, оскільки режим спільної сумісної власності подружжя носить лише майно, яке було набуто за час перебування подружжя у шлюбі. 
Суд вважав належними доказами покази свідків, квитанції про придбання позивачем будівельних матеріалів, меблів, та доведеним факт, що ОСОБА_1 шляхом внесення неправдивих відомостей у документи, а саме в декларацію щодо готовності об`єкта до експлуатації, оформила право власності на вище вказане спірне домоволодіння на себе, зазначивши дату початку та кінця будівництва після розірвання шлюбу із позивачем, не зазначивши його в якості забудовника. Дана позиція суду, не ґрунтується на законі, оскільки, сам позивач у позові зазначає, що на момент розірвання шлюбу у спільній сумісній власності знаходилось незавершене будівництво; твердження позивача, які суд першої інстанції помилково вважав належними доказами, про те, що ОСОБА_1 внесла до декларації відомості про готовність об`єкта до експлуатації неправдиві відомості про час будівництва,, належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, не доведено.
У відповідності до ч. 4 ст. 26 ЗУ « «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації, тобто забудовником є власник земельної ділянки, встановлені судом факти не відповідають закону. 
Суд помилково вважав, що документи, надані позивачем щодо сплати ним у період з 2003 по 2020 рік різноманітних будівельних матеріалів, сантехніки, меблів, побутової техніки, послуг та іншого на загальну суму більше ніж чотири з половиною мільйонів гривень підтверджують його участь у будівництві спірного нерухомого майна, однак вказані докази не є достовірними, оскільки у власності ОСОБА_2 є комплекс технічного обслуговування автомобілів та житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_2 ,, куди він міг використати зазначені будівельні матеріали.
       Висновки суду не відповідають обставинам справи, які суд вважав встановленими щодо правового режиму спірного майна : право спільної сумісної власності подружжя (майно набуте у шлюбі подружжям) чи спільна сумісна власність двох осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, оскільки з показів свідків вбачається, що ОСОБА_1 взагалі участі в будівництві житлового будинку не приймала, будівництво здійснювалось позивачем особисто, тоді чому за нею визнано право спільної сумісної власності на будинок; висновки суду про істотне збільшення вартості земельної ділянки за період шлюбу, не відповідають обставинам справи і суперечать принципу диспозитивності, оскільки такої правової підстави позивач не заявляв. 
Посилання суду першої інстанції, як на підставу задоволення позовних вимог на ч. 1,2 ст. 368 ЦК України є не доречним.
Щодо додаткового рішення скаржник зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи заяву позивача та стягуючи з відповідачів та користь останнього судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30015,00 гри. не врахував, що витрати, які нібито поніс позивач у зв`язку з розглядом справи не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), розумності їх розміру у розумінні частини третьої статті 141 ЦПК України та не є співмірними зі складністю справи, окрім того судом першої інстанції не взято до уваги обставини, на які позивач посилався у клопотанні про зменшення розміру судових витрат, не надано їм належну оцінку, що призвело до винесення помилкового рішення.
Просила рішення та додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову та зменшення розміру стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 13 січня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 .
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Кравцов С.І. апеляційні скарги підтримав з підстав, зазначених у них, пояснив, що будівництво спірного нерухомого майна -будинку і господарських будівель і споруд здійснювала його довіритель - ОСОБА_1 після розірвання шлюбу за власні кошти, заперечує, що на момент розірвання шлюбу було здійснено часткове будівництво, як зазначає позивач, господарських споруд, ніяких домовленостей у скаржниці і позивача щодо створення спільної сумісної власності на майно після розірвання шлюбу не було.
Представники ОСОБА_3 і третьої особи на стороні відповідачів, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору адвокати Пацалова Т.В. і Пастушенко Б.Ю. доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати , постановити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що власником земельної ділянки, на якій було здійснено будівництво спірного нерухомого майна є ОСОБА_1 , якій остання належить на праві особистої власності, тому право на її забудову належало лише відповідачці, звертають увагу суду на те, що навіть беручи до уваги пояснення позивача щодо етапів будівництва, воно є самочинним, здійсненим без наявності дозвільних документів та проектної документації, тому право власності на нього не могло виникнути; оскільки і розпочат, і завершено будівництво було у 2014 році, після розірвання шлюбу і будь-яких домовленостей між позивачем і відповідачем щодо створення спільної сумісної власності не було, створене нерухоме майно і прийняте в експлуатацію у 2019 році, через шість років після розірвання шлюбу, є особистою власністю ОСОБА_1 , яка мала всі законні підстави для одноособового розпорядження своєю власністю, зокрема і на укладення оспорюваних позивачем договорів купівлі - продажу, тому підстави для визнання їх недійсними відсутні.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню з таких підстав.
       Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає.
       Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом , сторони у даній справі - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 1990 року по 25 грудня 2013 року (т.1 а.с. 18-20). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Генічеським районним відділом земельних ресурсів ОСОБА_1 на підставі рішення Щасливцівської сільської ради від 20 березня 2002 року №258 вона є власником земельної ділянки площею 0,15000га, розташованої у АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.21).
       Згідно листа виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області від 21.10.2020 №09/0216-1944 земельна ділянка, яка розташована за адресою : АДРЕСА_3 , згідно інженерно-будівельної оцінки відноситься до території умовно сприятливої для будівництва. Ґрунтові води знаходяться на глибинах 1,0-2,5 м, територія може частково затоплюватися, тому під будівництво необхідне часткове пониження рівня ґрунтових вод, такі ділянки можна освоювати попередньо інженерною підготовкою території (підсипка, намив). На момент надання у власність земельної ділянки ОСОБА_1 земельна ділянка була частково підтоплена і потребувала підсипки. Перед початком будівництва на даній земельній ділянці було проведено інженерно-будівельне освоєння шляхом підсипання ґрунту до 2 метрів.(т.1 а.с.73).
       Відповідно до товарних чеків, на замовлення та за оплатою ОСОБА_2 у 2003 році за адресою : АДРЕСА_3 було завезено 3600 м3 баласту.(т.1 а.с.92).
       Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтвердили, що перед початком будівництва, у зв`язку із заболоченістю земельної ділянки ОСОБА_2 у період 2002-2005 роки займався її підсипкою.
       Відповідно до відповіді на адвокатський запит та будучи допитаною в судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона працювала архітектором у 2000-х роках, до неї у приватному порядку, як до знайомої і фахівця, звернувся ОСОБА_2 з проханням виготовлення проектної документації будівництва житлового будинку і господарських споруд у с. Щасливцево, вона підбирала і узгоджувала з подружжям ОСОБА_10 проект будівництва, виготовила ескізний проект будівництва, який оплатив ОСОБА_2 і здійснювала у приватному порядку нагляд за будівництвом. На момент розлучення подружжя, у 2014 році, вони звернулися до неї з питання введення в експлуатацію будівництва. Вона оглядала будівництво, це було: фундамент і стіни першого поверху будинку, два поверхи і третій стіни під пояс господарських споруд Б і Б1 з виконаними внутрішніми оздоблювальними роботами - штукатурка, вікна, двері, підлога (плитка, ломінат, лінолеум), що становило, на її погляд, 50 відсотків готовності об`єкту, тому вона повідомила ОСОБА_10 , що введення об`єкта в експлуатацію не можливо.
       Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 підтвердили, що з 2005 по 2020 року працювали на будівництві будинку і господарських споруд, які здійснював і оплачував ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ніколи на будівництві не бувала, виконані роботи не оплачувала.
       На підтвердження виконання будівельних робіт і оплати будівельних матеріалів ОСОБА_2 надав суду чеки, квитанції, накладні, рахунки за період з 2003 по 2020 роки та відомості про отримані ним доходи від підприємницької діяльності у вказаний період. (т.1 а.с.92- 250; т.2 а.с.1- 150).
       Відповідно до довідки КП «Комунсервіс» від 20.10.2020 підключенням будівельного майданчика по АДРЕСА_3 до мережі холодного водопостачання у 2007 році займався ОСОБА_2 , він же здійснював оплату водопостачання по теперішній час.(т. 1 а.с.79 ).
       Відповідно до технічного висновку схеми підключення житлового будинку і господарських споруд у АДРЕСА_3 підключення об`єкту до електромереж АТ «Херсонобленерго» здійснено через придбану за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 16.11.2010 трансформаторну підстанцію, на підставі договорів, укладених з ОСОБА_2 (т.1 а.с. 80-81,83-89).
       25 листопада 2019 року (№ХС 181193290965) і 05 грудня 2019 року (№ХС 191193391600) Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Херсонській області за замовником ОСОБА_1 відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєстровано : житловий будинок з терасою літ. «А-2», господарська будівля з терасами літ. «Б», господарська будівля з терасами літ. «Б1», літня кухня літ. «В», розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , нове будівництво, здійснене у період березень-листопад 2014 року, як закінчений будівництвом об`єкт готовий до експлуатації. (т.1 а.с.62-69).
       Вказані Декларації видані згідно технічного паспорту від 03.09.2019 і звіту про проведення технічного обстеження об`єкту від 16.10.2019 виконаних на замовлення і зі слів ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_22 .
       Право власності ОСОБА_1 на вищезазначений будинок з господарськими спорудами зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 грудня 2019 року за №34728349, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1991532365221.
       20 серпня 2020 року ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу продала, а ОСОБА_3 придбав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,1500га з кадастровим номером 6522186500:21:027:0013, на якій вони розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л.(т.1 а.с.12-17).
       21 січня 2021 року між ОСОБА_23 і ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_23 одержав у позику від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 7 061 280,00 грн, що еквівалентно 250 400,00 дол. США зі строком повернення боргу до 20 січня 2022 року. У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором позики, між сторонами укладено того ж дня нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець передав іпотекодержателю - ОСОБА_4 належний йому житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, розташовані у АДРЕСА_3 .
       Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав доведеним факт здійснення особисто позивачем будівництва спірного нерухомого майна як у період шлюбу з відповідачем, так і після розірвання шлюбу, тоді як відповідач і її представник ОСОБА_24 не надали суду доказів здійснення вказаного будівництва ОСОБА_1 , при цьому остання при оформленні права власності на спірне домоволодіння надала неправдиву інформацію щодо періоду його будівництва і забудовника, вказавши, що будівництво здійснено після розірвання шлюбу - у 2014 році і себе забудовником, тому дійшов висновку, що спільна сумісна власність на спірне нерухоме майно у сторін сформувалась у два етапи : у період шлюбу, як спільна сумісна власність подружжя на відповідні будівельні матеріали і після розірвання шлюбу, як спільна сумісна власність фізичних осіб, не подружжя, на закінчений будівництвом житловий будинок із господарськими будівлями, а право особистої власності ОСОБА_1 на земельну ділянку після закінчення будівництва і здачі нерухомого майна в експлуатацію перейшло до них з позивачем, як до співвласників будинку на підставі ч.1 ст.377 ЦК України і ч.1 ст.120 ЗК України, тому достатні підстави для припинення особистої власності відповідача на земельну ділянку відповідно до ст.378 ЦК України. Суд також вважав, що оскільки вказане нерухоме майно у порушення вимог законодавства, таємно від позивача, який є співвласником спірної нерухомості і без його згоди було продано ОСОБА_3 , наявні підстави для визнання договорів відчуження майна недійсними.
       Повністю з висновками суду колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.
       Згідно статті 57 СК України  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних  ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 
       Відповідно до приписів статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй земельній ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди, та інше нерухоме майно.
       За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
       Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
       За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
       Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
       Земельна ділянка, отримана ОСОБА_1 в порядку приватизації є її особистою власністю. Саме їй, як власнику належить право зведення на ній будівель і споруд, і саме вона, як власник земельної ділянки набуває право власності на зведені на ній будівлі і споруди.
       На момент звернення ОСОБА_2 з даним позовом до суду, спірний житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами прийнято в експлуатацію, тому позивачем підлягало доведення об`єму виконаних будівельних робіт, їх вартості і відсотку готовності у період шлюбу. Крім особистих пояснень позивача щодо етапів будівництва, заперечень представником відповідача вказаного, пояснення свідка ОСОБА_9 щодо об`єму здійсненого на момент розірвання шлюбу будівництва і відсотку його готовності, без висновку з даного питання судової будівельно-технічної експертизи, не може вважатися належним доказом, тоді як позивач і його представник ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, незважаючи на роз`яснення колегією суддів такого його права, клопотання про призначення експертизи не заявляв.
        Цивільне судочинство в Україні здійснюється відповідно до принципу диспозитивності, який передбачає, що суд здійснює розгляд справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (стаття 13 ЦПК України).
       Відповідно до приписів частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
       Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що позивач не надав належні, достовірні і допустимі докази об`єму, вартості і відсотку готовності спірного об`єкту на момент розірвання шлюбу, тобто у період створення спільної сумісної власності подружжя.
       Щодо права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно/його частину у період після розірвання шлюбу і до завершення будівництва, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
       Згідно статті 365 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
       Відповідно до приписів статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
       Сторони не заперечують, що після розірвання шлюбу вони спільно не проживали і не перебували у фактичних шлюбних стосунках.
       Представник ОСОБА_1 заперечує, що після розірвання шлюбу між сторонами існувала домовленість щодо створення спільної сумісної власності на спірний об`єкт, а позивач, у порушення вимог ст.ст 12, 81 ЦПК України належних доказів існування такої домовленості суду не надав.
       Враховуючи вищезазначене, відсутні правові підстави вважати, що частина збудованого після розірвання шлюбу сторін об`єкту нерухомого майна є їх спільною сумісною власністю.
       Оскільки відсутні підстави визнання житлового будинку і господарських будівель і споруд спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , відсутні підстави переходу права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані на підставі ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України у спільну сумісну власність сторін, і припинення особистої власності ОСОБА_1 на вказане спірне майно.
       Позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку із господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, як похідної від позовної вимоги про визнання на вказане майно спільної сумісної власності, задоволенню також не підлягають, оскільки інститут права особистої приватної власності, яке не спростовано у ОСОБА_1 , надає власнику право володіння, користування і розпорядження своїм майном. (ст.ст.317, 319 ЦК України).
       Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що суд, повно установивши обставини справи, неправильно витлумачив положення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та дійшов висновку про задоволення позову у порушення норм процесуального права, що є підставою для його скасування і ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
        При цьому слід роз`яснити ОСОБА_2 , що він має право на відшкодування понесених ним витрат при здійсненні будівництва спірного об`єкту вартості будівельних матеріалів, обладнання, робіт, які у даному судовому провадженні не були предметом розгляду.
       Відповідно до приписів частин 2 , 13 статті 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат; судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
       З огляду на зазначене, витрати позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції покладаються на останнього, тому додаткове рішення суду про задоволення заяви ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню. 
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд
                               П О С Т А Н ОВ И В : 
         Апеляційну скаргу адвоката Кравцова Сергія Ігоровича, який діє від імені ОСОБА_1 задовольнити. 
               Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 09 червня 2021 року і додаткове рішення цього ж суду від 21 вересня 2021року скасувати, ухвалити нове. 
       У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Хоменко Тетяна Леонідівна, ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, відмовити. 
  Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

          Повний текст постанови складено 08 лютого 2022 року. 
Головуючий Л.П. Воронцова 

Судді: П.Я. Ігнатенко 

О.М. Полікарпова