Постанова                              
Іменем України
24 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 344/6152/19
провадження № 61-1035св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпаття-Авто»,
відповідачі: державний реєстратор Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» ОСОБА_4, ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2019 року у складі судді Бабій О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року у складі колегії суддів:  Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., Ясеновенко Л. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпаття-Авто» (далі - ТОВ «Прикарпаття-Авто», товариство) звернулось до суду з позовом до державного реєстратора Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» ОСОБА_4 (далі - державний реєстратор), ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності на торгове приміщення, скасування реєстраційного запису про право власності, просило визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 12 листопада 2018 року, індексний номер 43994549, щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на торгове приміщення НОМЕР_1 загальною площею 198,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати реєстраційний запис про право власності від 07 листопада 2018 року за номером 28870555 у Єдиному державному реєстрі речових прав та їх обтяження на вказане торгове приміщення за ОСОБА_1 .
Позов обґрунтований тим, що 30 листопада 2012 року між ТОВ «Прикарпаття-Авто» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу №Т/ДТ-3 майнових прав на нерухоме майно. Об`єктом нерухомого майна за цим договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на торговий зал (приміщення громадського призначення) за проектним № 3 на 0 (цокольному) поверсі, проектною площею 189,0 кв. м житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до умов договору право власності покупця на об`єкт нерухомого майна виникає з моменту завершення будівництва, виконання покупцем усіх зобов`язань за договором купівлі-продажу та прийняття його в експлуатацію і підлягає державній реєстрації. 
З Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, прав та їх обтяжень товариство дізналося, що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 12 листопада 2018 року, індексний номер 43994549, щодо реєстрації за  ОСОБА_1 права власності на спірне майно. Вказане рішення державного реєстратора є незаконним, оскільки він не перевірив факт виконання умов договору купівлі-продажу, зокрема, що між сторонами не проведено розрахунку за придбане майно та не оформлено акт його приймання-передачі. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 12 листопада 2018 року, індексний номер 43994549, щодо реєстрації права власності на торгове приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 198,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 . Скасовано реєстраційний запис про право власності за номером 28870555 від 07 листопада 2018 року у Єдиному державному реєстрі речових прав та їх обтяження на вказане торгове приміщення за ОСОБА_1 . Також стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Прикарпаття-Авто» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 842,00 грн та за подання заяви про забезпечення позову - 960,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що державний реєстратор перед реєстрацією права власності на нерухоме майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, повинен перевірити наявність усіх документів, які підтверджують його виконання. Умовами договору купівлі-продажу майнових прав сторони погодили, що документом, який посвідчує факт його виконання є двосторонній акт приймання-передачі до договору. Однак такого акта складено не було, що свідчить про передчасність прийняття рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на торгове приміщення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що державній реєстрації підлягає саме заявлене право і державна реєстрація права здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, встановлених законом, зокрема, на підставі заяви про державну реєстрацію прав, поданої особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто, відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 911/488/18, на яку посилався представник позивача у позовній заяві. У звязку з викладеним понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на відповідача ОСОБА_1 .
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення судових витрат. Стягнено з державного реєстратора та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Прикарпаття-Авто» по 2 401,00 грн витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо суті спору, проте дійшов висновку про покладення обов`язку щодо відшкодування позивачу судових витрат на обох відповідачів, мотивуючи висновки тим, що ТОВ «Прикарпаття-Авто»однією з позовних вимог заявило визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора від 12 листопада 2018 року індексний номер 43994549 щодо реєстрації права власності на торгове приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Підставою протиправності вказано незаконність дій державного реєстратора внаслідок порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі та дійшовши висновку, що державний реєстратор перед реєстрацією права власності на нерухоме майно не перевірив наявність усіх документів, які підтверджують виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна, місцевий суд зробив взаємовиключні висновки про те, що такий не є належним відповідачем у справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та відмовити у позові.  
Аргументи учасників справи
Доводи особа, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обгрунтована тим, що для представництва своїх інтересів у суді він видав довіреність на ОСОБА_2 та свою матір ОСОБА_3 , проте суддя місцевого суду не допустила його представників до участі у справі з підстав їх неналежності до професійних адвокатів. Такі порушення принципу рівності сторін позбавили його права на правову допомогу. 
Незрозумілою є позиція суду щодо процесуального статусу державного реєстратора у справі. Суд першої інстанції дійшов висновку, що державний реєстратор є неналежною стороною у справі, при цьому визнав протиправним і скасував його рішення. 
Суди не вказали, чому докази щодо введення будівлі в експлуатацію, присвоєння їй юридичної адреси, виготовлення технічних паспортів, проведення ним повного розрахунку за  приміщення, фактичної передачі його приміщення й укладення ним договорів з комунальними й обслуговуючими службами, не підтверджують обставин повного виконання сторонами договору купівлі-продажу. 
Позивач не вказав, яким чином реєстрація за ним права власності на торгівельне приміщення порушує його права, з огляду на повний розрахунок та добровільну фактичну передачу об`єкта нерухомості покупцеві. 
Збільшення площі об`єкта будівництва не є підставою позову, а тому апеляційний суд вийшов за межі заявлених вимог.
Між сторонами існує спір щодо іншого приміщення та не стосується предмета спору у цій справі, тому суд безпідставно послався на обставини іншого спору на підтвердження висновку недоплати за придбаний об`єкт. 
Безпідставним є посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 911/488/18. Суд стягнув із нього судовий збір, проте у справі скасовано рішення державного реєстратора, на виконання службових обов`язків яким він впливу не має. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У березні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 30 листопада 2012 року між «Прикарпаття-Авто» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу № Т/ДТ-3, згідно з яким продавець зобов`язується передати у власність покупця об`єкт нерухомого майна, який буде створений (набутий) продавцем у майбутньому, а покупець зобов`язується прийняти цей об`єкт у відповідності до умов договору та оплатити його.
Відповідно допункту 1.2. договору об`єктом нерухомого майна до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на торговий зал (приміщення громадського призначення) за проектним № 3 на 0 (цокольному) поверсі, проектною площею 189,0 кв. м, житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 . Право власності покупця на об`єкт нерухомого майна - приміщення громадського призначення за цим договором виникає з моменту завершення будівництва, виконання покупцем усіх зобов`язань за договором купівлі-продажу та прийняття його в експлуатацію і підлягає державній реєстрації.
Згідно з пунктами 2.2. , 2.3. розділу 2 договору загальна вартість договору становить 945 000,00 грн і не підлягає зміні. Покупець повинен сплатити вартість громадського приміщення до кінця першого кварталу 2013 року.
На виконання умов договору  ОСОБА_1 сплатив 945 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера від 12 грудня 2012 року №451.
20 березня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Івано-Франківській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації- житлового багатоквартирного будинку з вбудованими приміщеннями торгового призначення на АДРЕСА_1 ; код об`єкта - 1122.1, III категорія складності. Замовником будівництва у декларації зазначено ТОВ «Прикарпаття-Авто».
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 12 листопада 2018 року, індексний номер 43994549, про реєстрацію за  ОСОБА_1 права власності на торгове приміщення НОМЕР_1 загальною площею 198,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Ним також вчинено відповідний реєстраційний запис про право власності на це нерухоме майно за номером 28870555. Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 30 листопада 2012 року №Т/ДТ-3, укладений між ТОВ «Прикарпаття-Авто» та  ОСОБА_1 . 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у січні 2020 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку після набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі  Закон № 1952-IV).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IVдержавна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень -  офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IVдержавний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
Відповідно до пункту 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Отже, згідно з наведеними нормами права державний реєстратор перед реєстрацією права власності на нерухоме майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, повинен перевірити наявність усіх документів, які підтверджують його виконання.
Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у відповідності з умовами договору і вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - у відповідності зі звичаями ділового обороту або іншими вимогами, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
За змістом пункту 1.1. розділу І договору право власності покупця на об`єкт нерухомого майна за договором виникає з моменту завершення будівництва, виконання покупцем всіх зобов`язань за договором купівлі-продажу, та прийняття його в експлуатацію і підлягає державній реєстрації.
Відповідно до пункту 3.1.1. розділу 3. договору сторони погодили, що продавець зобов`язаний передати у власність покупцю об`єкт нерухомого майна і всі необхідні документи для подальшої державної реєстрації, не пізніше ніж через три місяця після строку, зазначеного в пункті 1.4. договору за погодженим двостороннім актом приймання-передачі до договору купівлі-продажу.
Продавець повинен підготувати усі необхідні документи для проведення покупцем державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за цим договором (пункт 3.1.2. договору).
За змістом пунктів 3.2.1., 3.2.3. розділу 3. договору покупець зобов`язаний сплатити загальну суму договору у встановленому ним порядку. Прийняти об`єкт нерухомого майна та підписати відповідний акт у разі відсутності недоліків.
З урахуванням викладеного для виникнення у ОСОБА_1 права власності саме на новозбудоване майно (торгове приміщення № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 ) необхідна наявність фактів, які визначено пунктами 1.1. - 1.3 розділу 1 та пунктами 3.1 - 3.2 розділу 3 договору від 30 листопада 2012 року№Т/ДТ-3 законодавством щодо порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, якими зокрема, є: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; акт приймання-передачі об`єкта будівництва та новоствореного майна.
Згідно з пунктом 3.2. договору прийняття об`єкта нерухомого майна та підписання відповідного акта в разі відсутності недоліків є обов`язком покупця, тобто  відповідача у цій справі.
Факт підписання відповідного акта приймання-передачі об`єкта будівництва мав підтвердити належне виконання сторонами умов договору купівлі-продажу                                 від 30 листопада 2012 року.
Проте такого акта приймання-передачі сторони не підписали.
З урахуванням викладеного відсутність такого документа свідчить про те, що рішення державного реєстратора ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 12 листопада 2018 року, індексний номер 43994549, щодо реєстрації права власності на торгове приміщення НОМЕР_1, загальною площею 198,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не відповідає вимогам  законодавства, отже, суди обгрунтовано вважали, що реєстрація права власності підлягає скасуванню.
Доводи касаційної скарги про те, що докази введення будівлі в експлуатацію, присвоєння будівлі юридичної адреси, виготовлення технічних паспортів, проведення ним повного розрахунку за приміщення, фактичної передачі його приміщення й укладення ним договорів з комунальними й обслуговуючими службами підтверджують обставини повного виконання сторонами договору купівлі-продажу, спростовуються змістом договірних положень, вимог законодавства та правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження              № 14-270цс19). 
За умовами договору купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада                2012 року підписання акта приймання-передачі засвідчує відсутність претензій сторін, тому відсутність такого акта порушує права позивача та спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що реєстрація за ним права власності на торгівельне приміщення не порушує права позивача, з огляду на повний розрахунок та добровільну фактичну передачу об`єкта нерухомості покупцеві. 
На спір між сторонами щодо іншого приміщення апеляційний суд послався не як на підставу відмови у цьому позові, а на спростування доводів ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для доплати коштів за збільшення загальної площі спірного приміщення (9,1 кв. м) шляхом зарахування коштів, які зайво сплачені за придбання іншого об`єкту нерухомості в цьому будинку, а тому доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні. 
Щодо доводів касаційної скарги про статус державного реєстратора у справі та стягнення судового збору із ОСОБА_1 , необхідно зазначити таке.
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У цій справі спір виник про скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у якому позивачем є особа, яка не була заявником щодо вчинення відповідних реєстраційних дій, а відповідачами - державний реєстратор, що вчинив відповідні дії за заявою іншої особи, щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Верховний Суд дійшов висновку щодо належності суб`єктного складу сторін у справі, оскільки    ОСОБА_1 був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, а державний реєстратор прийняв протиправне рішення про державну реєстрацію права власності на торгівельне приміщення, а тому на співвідповідачів покладається обов`язок відшкодування позивачу судових витрат у розмірі 50 % на кожного. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що державний реєстратор є неналежною стороною у справі на обґрунтування висновків щодо неможливості стягнення із державного реєстратора судового збору із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 911/488/18, при цьому визнав протиправним і скасував його рішення. 
Суд апеляційної інстанції виправив допущені судом першої інстанції помилки шляхом скасування рішення місцевого суду в частині розподілу судових витрат та ухвалення в цій частині нового рішення, тому в цій частині доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону додаткового спростування не потребують. 
Щодо посилань ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що суд стягнув із нього судовий збір, проте у справі скасовано рішення державного реєстратора, на  виконання службових обов`язків якого він впливу не має, необхідно зазначити, що у справах за позовом про скасування рішення та/чи запису про проведену державну реєстрацію права особа, право якої зареєстровано, є належним відповідачем(правові висновки, викладені у постанові Великої Палати ВерховногоСуду від 04 вересня 2018 рокуу справі № 823/2042/16(провадження                          № 11-377апп18)). 
З урахуванням викладеного на ОСОБА_1 відповідно до статті 141 ЦПК України покладається обов`язок відшкодувати позивачу судові витрати у випадку задоволення позову. 
Не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень й доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що для представництва своїх інтересів у суді він видав довіреність на ОСОБА_2 та свою матір ОСОБА_3 , проте суддя місцевого суду не допустила його представників до участі у справі з підстав їх неналежності до професійних адвокатів; такі порушення принципу рівності сторін позбавили його права на правову допомогу. 
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».
Відповідно до частини третьої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
У підпункті 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України зазначено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1, та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у судах першої інстанції здійснюється з 01 січня 2019 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності даним Законом, здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
Згідно зі статтею 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Враховуючи те, що провадження у справі судом першої інстанції відкрито 09 квітня 2019 року, висновок суду першої інстанції про те, щоОСОБА_2 та                        ОСОБА_3 , які не мають статусу адвоката, не можуть бути представником ОСОБА_1 , відповідає вимогам закону. 
Відповідно до частини другої статті 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.
Таким чином, у цивільному процесуальному законі встановлено конкретні випадки, у яких представником у суді, крім адвоката чи законного представника, може бути інша особа, яка має відповідну цивільну процесуальну дієздатність.
Повноваження таких осіб відповідно до пункту 1 частини першої статті 62 ЦПК України мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Справа, яка переглядається, не є малозначною та не належить до трудових спорів. 
На час розгляду справи  підстави  для зупинення виконання рішення суду першої інстанції відсутні(стаття 436 ЦПК України).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                                     О. В. Ступак
Судді:                                                                                                                 О. В. Білоконь
                                                                                                                            І. Ю. Гулейков
                                                                                                                            А. С. Олійник
                                                                                                                            Г. І. Усик