ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року	Львів	Справа № 380/6273/21 пров. № А/857/2207/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Гінди О.М., Затолочного В.С.,
за участю секретаря судового засідання                    Рибачука А.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року (головуючий суддя Мартинюк В.Я., м. Львів, повний текст складено 29.12.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові про визнання наказу неправомірним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові в якому просив:
-           визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 19.02.2021 № 41 о/с, про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу(відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові з 01 березня 2021 року, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби;
-          визнати протиправним та скасувати наказ ТУ ДБР у м. Львові від 01.01.2021 №112 -о/с «Про внесення змін до наказу ТУ ДБР у м. Львові від 19.02.2021 №41-о/с», п. 1 наказу №41-о/с від 19.02.2021 викладено у новій редакції, зокрема:
«Звільнити ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.
ОСОБА_1 до звільнення з посади передати уповноваженій особі справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно»;
-          визнати протиправним та скасувати наказ №130-о/с від 30.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 відповідно до пунктів 2, 5 частини третьої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік» та у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю працівника ОСОБА_1 , з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові 30.03.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби»;
-          поновити його на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, або, у разі ліквідації її на день ухвалення судового рішення, на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з аналогічними функціональними обов`язками;
-          Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2021 по день винесення рішення, грошову матеріальну допомогу на оздоровлення у зв`язку з щорічною відпусткою та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.  
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильно застосовано норм матеріального права, порушено норм процесуального права, тому просить скасувати таке рішення та ухвалити нове, якими позовні вимоги задовольнити. 
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав, що ОСОБА_2 , при вчиненні дій, спрямованих на звільнення позивача мав повноваження керівника державної служби в ТУ ДБР у м. Львові. 
Так, 23.02.2021 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» 1285-ІХ, яким було внесено відповідні зміни до статті 91 Закону України «Про державну службу», а саме доповнено його частиною 10, відповідно до якої повноваження керівника державної служби у Державному бюро розслідувань здійснюють Директор Державного бюро розслідувань та директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.
Саме цим Законом визначено статус директора ТУ ДБР як керівника державної служби за описаних обставин. Відтак, за чинності цієї норми під час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 не виникало б жодних сумнівів щодо повноважень Директора ТУ ДБР у м. Львові ОСОБА_2 виконувати обов`язки керівника державної служби та прийняти рішення про звільнення апелянта, який на той час займав посаду державного службовця. Так як лише керівник державної служби наділений відповідними повноваженнями на звільнення державного службовця (ст. 17 Закону України «Про державну службу»).
Вказані зміни в законодавстві не існували на момент прийняття оскаржуваного наказу, а набрали чинності 06.03.2021, вже після видання наказу про звільнення позивача (19.02.2021). 
До 06.03.2021 року директор ТУ ДБР у м. Львові не мав повноважень керівника державної служби щодо звільнення державних службовців. Враховуючи, що накази про звільнення позивача прийняті на підставі норм Закону України «Про державну службу» (ст. 87), та позивач є державним службовцем категорії «В», повноважень директор ТУ ДБР у м. Львові на звільнення позивача Закон України «Про державну службу» не містив.
Крім того, апелянт зазначає, що реального скорочення посади, яку займав позивач не відбулось.
Так, відповідно до штатного розпису, який існував до 2021 року, в ТУ ДБР, розташованого у м. Львові були посади: слідчих Першого слідчого відділ (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР у м. Львові, Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Львові, та третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР у м. Львові (загалом 46 посад).
Відповідно до штатного розпису, який вводиться в дію наказом ДБР від 20.10.2020 №198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові» з 01 березня 2021 року, там наявні також посади слідчих: старших слідчих та слідчих Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові), Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Луцьку), Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Тернополі), Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) та П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Ужгороді) ТУ ДБР у м. Львові (загалом 38 посад).
Тобто, в організаційній структурі ТУ ДБР у м. Львові змінилась лише назва займаної позивачем посади.
Зі зміни назви відділів вбачається, що напрями слідчої діяльності не змінились, а відбулася зміна статусу органу в якому працював позивач та структура ТУ ДБР у м. Львові, проте ліквідації чи реорганізації органу не відбулося.
Сам факт внесення змін до штатного розпису державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.
За обсягом та переліком функціональних завдань та обов`язків, повноважень і відповідальністю посади слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові та слідчих першого, другого, третього, четвертого та п`ятого слідчих відділів Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові є аналогічними та рівнозначними посадами.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відповідачем зроблено висновок про неможливість переведення позивача на новостворені посади слідчих Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові), Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Луцьку), Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Тернополі), Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) та П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Ужгороді) ТУ ДБР у м. Львові, оскільки відповідач вважає, що вимоги для зайняття вказаної посади є іншими, ніж ті, яким відповідає позивач - вимоги щодо стану здоров`я, тривалість робочого дня тощо.
Крім того, апелянт зазначає, що статтею 40 Кримінального процесуального кодексу України визначені процесуальні повноваження слідчого, а саме: починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій; повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження; приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
Так, особливості статусу слідчого визначаються тим, що він є учасником кримінального провадження, стороною кримінального провадження з боку обвинувачення, тобто процесуальною фігурою. Відповідно в організаційному розумінні статус слідчого в сукупності прав та обов`язків, а також вимог до нього як посадової особи зі спеціальним, особливим, специфічним статусом беззаперечно є більш вагомим, відповідальним та відмінним від статусу державного службовця.
Жодним Законом України щодо правоохоронних органів, статус слідчого будь-якого правоохоронного органу ніколи не відносився до державного службовця, оскільки це нівелює професійну самостійність слідчих правоохоронної системи України в цілому.
Відповідно до п. 40 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 5 серпня 2020 року №743, рішення щодо призначення на посади рядового та начальницького складу приймає Директор Державного бюро розслідувань, директори територіальних управлінь, керівники органів системи Державного бюро розслідувань відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» на підставі рекомендації конкурсної комісії, результатів спеціальної перевірки (у відповідних випадках), висновку військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії щодо придатності за станом здоров`я до проходження служби в Державному бюро розслідувань.
Відповідно до рекомендацій конкурсної комісії № 2 з проведення відкритого конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань для призначення на посаду слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові, ОСОБА_1 відповідає кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності, затвердженим на посаду слідчого слідчого відділу, після чого стосовно позивача було проведено спеціальну перевірку у порядку, передбаченому чинним законодавством.
Однак, законодавством, чинним на час призначення позивача на вказану посаду, не було врегульовано питання щодо призначення та проходження військово-лікарської комісії кандидатами на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчого відділу Державного бюро розслідувань.
Враховуючи викладене, позивачем в заявах від 19.02.2021 було надано згоду на переведення на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчого підрозділу у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Львові та надання згоди у цих заявах на призначення йому військово-лікарської комісії для з`ясування придатності за станом здоров`я до проходження служби у органах Державного бюро розслідувань.
Однак, відповідачем безпідставно прийнято рішення про звільнення позивача з займаної посади.
Наказами № 41 о/с від 19.02.2021, №112 -о/с від 01.01.2021 та №130-о/с від 30.03.2021 позивача звільнено з роботи та органів Державного бюро розслідувань, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, яка фактично не була скорочена, а лише проведено її перейменування. За обсягом та переліком функціональних завдань та обов`язків, повноважень і відповідальністю посади слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові та слідчих першого, другого, третього, четвертого та п`ятого слідчих відділів Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові є аналогічними та рівнозначними посадами.
Таким чином, в організаційній структурі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, займана позивачем посада залишилась, але дещо змінилась її назва.
Розуміючи протиправний характер звільнення позивача на підставі, яка не передбачена статтею 87 Закону України «Про державну службу», відповідач намагається порівняти поняття «скорочення посади = зміна категорії посади», однак, Закон такій спосіб звільнення не передбачає та не дозволяє.
Відповідач на підтвердження своєї позиції в частині наявності скорочення посади позивача, не надав суду жодних належних та допустимих доказів.
Отже, реального скорочення посади позивача не відбулось, а зміна організаційно-штатної структури Державного бюро розслідувань не може стати перешкодою на шляху реалізації права позивача на працю.
Крім того, апелянт вважає помилковими висновки суду, щодо права, а не обов`язку пропонування, при скороченні посад державної служби, рівнозначної посади.  
Так, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом України «Про державну службу».
Відповідно до частини 3 статті 43 Закону «Про державну службу», зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально- побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 2 Закону «Про державну службу», суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваних наказів, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ, абзац 2 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю.
Також, частину 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» доповнено новим абзацом 1 згідно із Законом № 440-ІХ від 14.01.2020 «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому, не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
Натомість, були внесені відповідні зміни, зокрема, до статей 22 та 87 Закону України «Про державну службу», якими врегульовано питання звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Так, пункт 4 частини 1 статті 83 Закону «Про державну службу» (в редакції, яка діяла па момент виникнення спірних правовідносин), в частині підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, доповнено фразою: «статті 87, 87-1 цього Закону», окрім існуючої: «статті 87 цього Закону».
При цьому, статтею 87 Закону «Про державну службу» передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Отже, встановлено, що внесені Законом від 19.09.2019 р. № 117-ІХ зміни та доповнення до Законів № 3166-УІ та № 889-УІП («Про державну службу») (зокрема ст. ст. 83 та 87-1), значно розширили повноваження суб`єктів призначення в частині звільнення державних службовців (підстав такого звільнення). Натомість, поставивши під загрозу гарантовані конституційні права на працю відповідної категорії осіб, які були призначені за процедурами та у порядку, що діяли до набрання чинності відповідними змінами у законодавстві.
При цьому, апелянт звертає увагу суду на концепцію правомірного очікування, яка уперше була сформульована в галузі адміністративного права англійськими судами. Згідно з цією концепцією дії або рішення органу публічної влади вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.
Отже, норми Законів № 117-ІХ від 19.09.2019 та № 440-ІХ від 14.01.2020, якими внесено зміни та доповнення до Законів № 3166-УІ та № 889- VIII («Про державну службу»), саме в частині розширення повноважень суб`єкта призначення щодо звільнення державних службовців з посад державної служби, поставивши під загрозу гарантовані конституційні права на працю відповідної категорії осіб, які були призначені на визначений строк за процедурами до набрання чинності вказаними змінами та доповненнями, не можуть бути застосовані при звільненні Позивача.
Твердження суду про наявність тільки права пропонувати державному службовцю вакантну посаду, суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, оскільки надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.
З урахуванням викладеного, апелянт вважає, що він повинен був бути призначений на нову рівнозначну посаду, яка утворилась згідно штатного розпису, однак Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Львові - відмовлено ОСОБА_1 у переведенні на рівнозначну посаду слідчого та старшого слідчого (які належать до посад рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань) у новому штатному розписі ТУ ДБР у м. Львові.
Крім того, апелянту відомо, що в період виникнення спірних правовідносин інші працівники, які обіймали різні посади у різних підрозділах Центрального апарату Державного бюро розслідувань та Територіальних управліннях, призначені на посади згідно з новою організаційною структурою та штатним розписом Центрального апарату ДБР в порядку переведення на підставі статті 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та пункту 1 частини 1 статті 41 Закону України «Про державну службу».
Застосування різних процедур до працівників, які обіймали рівнозначні та ідентичні за змістом та обсягом службових обов`язків посади, ставить їх у нерівне становище та свідчить про дискримінацію. 
Окрім того, показовим є той факт, що законодавцем самостійно виправлено відповідне законодавче положення Закону України «Про державну службу», яке допускало свавільні звільнення державних службовців.
Так, невідповідність Конституції України вищезазначених змін до статті 87 Закону України «Про державну службу» може підтверджуватися, окрім наведеного вище, і діючим, на момент винесення судом Рішення, Законом України від 23.02.2021 року № 1285-ІХ, який набув чинності 06.03.2021 року, відповідно до якого стаття 87 Закону України «Про державну службу» вже викладена у наступній редакції: «Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене, законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».
Тобто, безпосередньо законодавцем було визнано той факт, що приписи Закону від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ, які передбачали виключення з Закону України «Про державну службу» норми щодо обов`язку пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади) у цьому ж державному органі, є такими, що суперечать базовим гарантіям та принципів державної служби в цілому.
Крім того, апелянт не погоджується з твердженнями суду, що відповідачем не було проігноровано гарантії щодо переважного права залишення на роботі.  
Так, законодавцем було встановлено гарантії продовження здійснення повноважень директорами територіальних управлінь, іншими працівниками, слідчими, оперуповноваженими у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (підпункти 3, 4 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань»).
Так, відповідно до п. п. З, 4 п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін.
Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.
На переконання апелянта, даними нормами, встановлено гарантію продовження здійснення повноважень усіма працівниками на посадах в ДБР з урахуванням внесених змін до цього Закону.
За таких обставин, позивач, як діючий працівник ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, який переміг у відкритому конкурсі на зайняття посади слідчого, і в подальшому успішно пройшов випробувальний термін, в силу пп. 3, 4 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 305-ІХ мав законні очікування на те, що він продовжуватиму і надалі службу в органах ДБР, і що відповідач не звільнятиме його з роботи з інших підстав, аніж відповідно до ЗУ «Про Державне бюро розслідувань».
Зазначення у п. п. 4 словосполученні «у тому числі» вживається, щоб уточнити, конкретизувати інформацію, викладену в попередньому підпункті, а не наповнити її новим самостійним змістом.
Тобто, зміни, внесені цим Законом, надають гарантії залишення на посадах усім працівникам ДБР, до яких (гарантій), у тому числі, входять визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (саме це є частиною цілого - внесених цим Законом змін). Законодавець конкретизував одну частину від цілого стосовно слідчих та оперативних працівників, при цьому, надав гарантії іншим працівникам залишення на посаді відповідно до всього (цілого) зазначеного Закону.
Фактично даними нормами забезпечено збереження трудових відносин працівників ДБР в умовах зміни організаційно-штатної структури відповідача.
Віднесення Державного бюро розслідувань, вищевказаним законом, до правоохоронного органу змінювало лише його статус, а не структуру, а указ Президента України від 05.02.2020 №41/2020 змінював структуру тільки центрального апарату ДБР, однак жодним чином не передбачав структурних змін у Територіальних управліннях ДБР.
Отже, структурних змін в ТУ ДБР у м. Львові або функціональних змін посади слідчого ТУ ДБР у м. Львові не відбулося, що не враховано судом при прийнятті оскаржуваного рішення.
Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ТУ ДБР, розташованого у місті Львові на користь позивача грошової матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з щорічною відпусткою, проігнорував законодавчі державні соціальні гарантії щодо надання грошової допомоги у зв`язку з відпусткою (ст. 57 Закону України «Про державну службу»)
Як встановлено судом, заяву про надання грошової допомоги у зв`язку з відпусткою позивач подав відповідачу разом із заявою про надання щорічної основної оплачуваної відпустки за відповідний робочий рік. Таким чином, у відповідності до Інструкції про механізм реалізації та застосування законодавства щодо надання грошової допомоги та матеріальної допомоги для оздоровлення працівникам центрального апарату, територіальних управлінь, спеціальних підрозділів, навчальних закладів та науково-дослідних установ Державного бюро розслідувань, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 21.09.2020 № 514 (далі -Інструкція № 514), ст. 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та ст. 57 Закону України «Про державну службу», відповідач був зобов`язаний надати позивачу відпустку та виплатити йому грошову допомогу у зв`язку з відпусткою, однак цього протиправно не виконав.
Вищевикладене узгоджується із висновками Верховного Суду при вирішенні аналогічних спірних правовідносин, які викладені у постанові від 23.02.2021 у справі № П/811/1858/16. 
Крім того, апелянт вважає необґрунтованим рішення суду щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди за його протиправну поведінку.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач у період з 23.11.2018 по 30.03.2021 працював у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань розташованому у м.Львові.
Відповідно до попередження Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові про наступне вивільнення №12-12-26856 від 22.10.2020 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, відповідно до наказу від 20.10.2020 №198 ДСК позивача було попереджено про наступне скорочення посади слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові №19-о/с від 28.01.2021 у відповідності до підп.1.4 п.1 наказу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованому у місті Львові від 22.10.2020 №188-о/с «Про попередження працівників» словосполучення «з 31 січня 2021 року» замінити на словосполучення «з 28 лютого 2021 року».
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові №41-о/с від 19.02.2021 відповідно до п.2, 5 ч.3 ст.13 Закону України «Про державне бюро розслідувань», п.1 ч.1, ч.4 ст.ст.87, 89 Закону України «Про державну службу», наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №198 ДСК припинено державну службу та звільнено позивача з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Львові 01.03.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.
19.02.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив призначити його в порядку переведення на посаду слідчого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м.Львові.
19.02.2021 позивач звернувся із заявою до завідувача сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м.Льові, в якій просив призначити його шляхом переведення на посаду слідчого (старшого слідчого), заступника начальника (начальника) слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, які належать до посад середнього та старшого начальницького складу.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові №112-о/с від 01.03.2021 п.1 наказу від 19.02.2021 №41-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » викладено у такій редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Львові у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців».
Окрім того, листом №1435-12-07/21 від 12.03.2021 відповідач повідомив позивача, що у зв`язку із недотриманням процедури встановленої Інструкцією №514, виплата грошової допомоги на оздоровлення, без перебування працівника у відпустці законодавством не передбачено.
Листом №1410-06/21 від 22.03.2021 відповідач повідомив позивача, що з урахуванням того, що подання на призначення позивача як переможця конкурсу на посаду рядового та начальницького складу  до нього не надходило, правові підстави для направлення для проходження військово-лікарської комісії та наступного призначення шляхом переведення на посади рядового і начальницького складу відсутні.
Також листом №12-06-4704 від 23.03.2021 відповідач повідомив позивача, що у діючому штатному розписі вакантні рівнозначні або нижчі посади державної служби до тієї, яку він займає, відсутні.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові №159-о/с від 30.03.2021 відповідно до пунктів 2, 5 ч.3 ст.13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», п.1 ч.1 та 4 ст.ст.87, 89 Закону України «Про державну службу», наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 року №198 ДСК припинено державну службу та звільнено позивача з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Львові 30.03.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом правильно зазначено, що відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон №889-VIII), цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Згідно із п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Відповідно до ч.3 ст.87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).
02.02.2020 набрав чинності Закон України від 12.12.2019 року №378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України, щодо порядку скорочення державних службовців.
Відповідно до ч.6 ст.49-2 Кодексу законів про працю України 10.12.1971 року №322-VIII, з наступними змінами та доповненнями (далі – КЗпП України), вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
При цьому, суд першої інстанції правильно зауважив, що після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон №889-VIII положення статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються. Крім того трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Також, судом першої інстанції вірно зазначено, що на момент прийняття позивача на службу до Державного бюро розслідувань Закон України від 12.11.2015 року №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» діяв в редакції Закону України №2475-VIII від 03.07.2018 і згідно ст.1 вказаного Закону, за своїм правовим статусом, Державне бюро розслідувань було центральним органом виконавчої влади, що здійснювало правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
03.12.2019 Верховною Радою України прийнято Закон України №305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019, внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (далі – Закон №794-VIII) і згідно ст.1 Закону №794-VIII Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Відповідно до п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №305-IX від 03.12.2019 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін.
Згідно із п.4 цієї ж норми працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.
Відповідно до абзацу другого ч.1 ст.9 Закону №794-VIII (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 305-ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.
Судом першої інстанції з`ясовано, що на виконання зазначених положень закону Указом Президента України від 05.02.2020 № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань. Відповідно Наказом Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 №42 затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань та визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 №1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань».
Постановляючи рішення, судом першої інстанції також правильно враховано, що ч.1 ст.14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Відповідно до абзацу першого ч.3 ст.14 Закону №794-VIII на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.
Згідно абзацу другого ч.3 ст.14 Закону №794-VIII прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). (ч.5 ст.14 Закону №794-VIII).
Згідно ч.1 ст.14-3 Закону №794-VIII державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу».
Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади (ч.2 ст.14-3 Закону №794-VIII).
Частиною третьої цієї ж норми вказано, що переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення.
Відповідно до п.6 Порядку зміни категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №343) затвердженого Наказом Державного бюро розслідувань від 28.12.2019 року №343 «Про організацію проведення заходів на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» зміна категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, здійснюється за рішенням Директора Державного бюро розслідувань або особи, яка виконує його повноваження.
Згідно з абзацом сьомим п.6 Порядку №343 після затвердження штатного розпису Державного бюро розслідувань (змін до штатного розпису) щодо працівників, посади яких скорочуються, видається наказ про їх персональне попередження про наступне звільнення на підставі Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку відбулась заміна структури Державного бюро розслідування шляхом віднесення до державного правоохоронного органу із створенням нової структури шляхом реорганізації державного органу.
З 27.12.2019 в силу ст.14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
За наслідками проведення вказаних змін посади державної служби у слідчому управлінні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління.
У зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові.
З огляду на це, суд підставно відхилив доводи позивача, що відповідачем було проігноровано гарантії щодо переважного права залишення на роботі та не було запропоновано рівнозначної посади судом до уваги не беруться.
Окрім того, суд правильно враховав правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №640/11024/20 згідно яких «на момент прийняття вказаних наказів діяла редакція Закону № 889-VIІI, якою чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Частина перша статті 87 Закону № 889-VIIІ пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі».
З огляду на викладені правові норми та висновки Верховного Суду, а також враховуючи наведені обставини, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що оскаржувані накази відповідача прийняті у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Відповідно, як наслідок, відсутні підстави і для задоволення інших похідних позовних вимог в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відхиляючи доводи позивача про те, що директор ОСОБА_2 , яким підписано оскаржувані накази, не є суб`єктом призначення та керівником державної служби, суд першої інстанції вірно зазначив, що повноваження директора Державного бюро розслідувань притаманні і як суб`єкту призначення, та і керівнику державної служби, а встановлені особливості здійснення таких повноважень також дають підстави для висновку, що до особи, яка виконує обов`язки Директора ДБР, переходить весь спектр повноважень Директора, у тому числі призначення на посади та звільнення з посад. Крім того, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час спірних правовідносин керівником відповідача є саме ОСОБА_2 , що відповідно до приписів ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» є достатнім доказом на підтвердження його повноважень.
Надаючи оцінку позовним вимогам, щодо стягнення грошової матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з щорічною відпусткою, суд вірно врахував, що відповідно до ст.57 №889-VIII з наступними змінами та доповненнями, державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Оскільки позивачу така відпустка не надавалась і незаконність такого ненадання останнім не оспорювалась, то відповідно суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для стягнення вказаної допомоги.
Оскільки протиправності дій відповідача у даному спорі не встановлено, то, відповідно, суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимоги про стягнення моральної шкоди, 
З огляду на зазначене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.  

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року по справі № 380/6273/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий  суддя                                                             М.А. Пліш
Судді                                                                                 О.М. Гінда
                                                                                В.С. Затолочний

повний текст складено 06.04.2022