ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2235/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/3324/21 Категорія: 301030000 	Пироженко  В. Д. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 грудня 2021 року                                                        м. Черкаси:
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:
суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді секретар	Гончар Н.І., Бондаренко С.І. Попова М.В.	

учасники справи:
позивач (скаржник) –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21.10.2021 (повний текст складено 29.10.2021, суддя в суді першої інстанції Пироженко В.Д.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,
 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася у березні 2021 року до суду з позовом, яким просила стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані кошти в сумі 16560,22 доларів США. Зазначає, що вона є матір`ю відповідача та 01 і 02 вересня 2014 року передала їй вказані грошові кошти, що підтверджується випискою з її рахунку, відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанк», за період з 01 по 09.09.2014.
Сторони домовились, що кошти передаються у позику та будуть повернуті найближчим часом, однак, оскільки вони є близькими родичами, письмового договору позики не укладали. Позивач вказує, що зазначені кошти не передавались як дарунок, не мали жодного цільового та в інтересах відповідача призначення, не передбачали набуття нею будь яких благ. На численні письмові прохання щодо повернення коштів відповідач не реагує. 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.12.2018, яке залишено без змін після перегляду в апеляційному та касаційному порядках, в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по договору позики з ОСОБА_2 відмовлено та вказано, що ОСОБА_1 не довела факт наявності правовідносин позики між сторонами. 
Оскільки грошові кошти були перераховані позивачем відповідачу без жодної правової підстави і добровільно останньою не повернуто, на підставі положень ст. 1212 ЦК України вони мають бути повернуті власнику, як безпідставно набуті.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 21.10.2021 позов у справі залишено без задоволення. Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту передання коштів відповідачу без правової підстави чи передання їх у позику. Також суд зробив висновки про те, що підстави застосування положень статті 1212 ЦК України у справі відсутні, оскільки позивачем не доведено факт існування усної домовленості між сторонами про укладання договору позики, відповідно, не доведено те, що правовою підставою переказу цих коштів було укладення договору позики в майбутньому.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала 20.11.2021 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги. Скаржник зазначає, що судом в іншій справі встановлено відсутність договору позики, який би був укладений між сторонами, отже відповідні кошти є безпідставно одержаними відповідачем. У світлі практики ВС у справі №759/1206/17 спірні кошти мають бути повернуті позивачу, як їх власнику.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.12.2018 відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_1 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу в сумі 713 363, 98 грн. за недоведеністю вимог.
Вказане рішення залишено без змін по результатам апеляційного та касаційного переглядів.
Цим рішеннями суду встановлено, що відповідно до наданої позивачем копії виписки по картці/рахунку № НОМЕР_1 ПАТ КБ Приватбанк від 30.03.2018 №2PHGOADG8R9VBT5C, 01.09.2014 мали місце такі операції: виплата процентів за депозитом 5872,20 доларів США та переказ через відділення в Італії 5871,99 доларів США з рахунку ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_2 ; 02.09.2014: виплата депозит 10688,02 доларів США на кару 51**17 та переказ через відділення в Італії 10688,23 доларів США з рахунку ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_2 .
14.05.2018 позивач звернулась до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогою про повернення коштів в розмірі 16560,22 дол. США, яку залишено без задоволення.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у, зокрема, цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже факт перерахування коштів з банківського рахунку позивача на рахунок на ім`я ОСОБА_2 підтверджений копією виписки по картці/рахунку № НОМЕР_1 ПАТ КБ Приватбанк від 30.03.2018 та при розгляді справи під сумнів сторонами не ставиться.
Позивач вважає, що вказані кошти відповідачем отримано без відповідної правової підстави, отже вони мають бути їй повернуті шляхом стягнення у судовому порядку у зв`язку з відмовою відповідача добровільно передати спірні кошти власнику.
Правовідносини сторін у справі, які виникли на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Стаття 1212 ЦК України регламентує випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом або взагалі без неї – якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі з самого початку правовідношення.
Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах ВС від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.
Аналіз вимог вищевказаної норми права дає підстави вважати, що правовими передумовами виникнення зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави має бути одна з наступних обставин: - відбувся перехід майна, який був юридично неправильним (зокрема, неправильно нарахований і виплачений); - перехід майна не забезпечив досягнення поставленої перед зобов`язанням мети; - перехід майна не відповідає юридичному змісту відповідного зобов`язання (зокрема, повторна оплата робіт, послуг тощо). 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частиною першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена актуальна правова позиція викладена у постановах ВСУ від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.
Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.
З урахуванням встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, а також вищенаведених норм законодавства, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції в цій справі про необґрунтованість позовних вимог є вірними.
Так позивач стверджує, що дані кошти нею було передано відповідачу добровільно та з метою укладення договору позики.
При цьому рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.12.2018 справа №712/7705/18 ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про стягнення з відповідача коштів за договором позики за недоведеністю її вимог.
Далі, позивач не ставить під сумнів свою добровільність та наявність своєї волі, спрямованої на передачу відповідачу спірних коштів на умовах позики, однак стверджує про те, що вони отримані останньою без належної правової підстави, що свідчить про непослідовну поведінку особи, яка спочатку (без урахування мотивів та мети таких дій) передає кошти іншій особі, а потім стверджує, що такі кошти було передано невірно та їх одержувач зобов`язаний повернути ці кошти особі, яка їх передала.
Як вказав Верховний Суд в постанові від 22.05.2019 у справі №234/3341/15-ц добросовісність (п.6 с.3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.
За положеннями пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність — це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Таке визначення наводиться в постанові ВС від 16.05.2018 у справі №449/1154/14.
З дій позивача, які полягали у послідовному перерахунку коштів кількома платежами відповідачу, вбачається, що сторони справи мали домовленості з приводу такої передачі коштів, що свідчить про наявність певного договору між ними щодо такого майна. У аспекті вищевикладеного, апеляційні доводи позивача не свідчать про те, що спірні кошти відповідачем отримано безпідставно та вони мають бути повернуті особі, що їх передала, як власнику, оскільки, як стверджує сама позивач, між сторонами існували певні домовленості щодо цільового призначення перехованих нею коштів. Отже, незалежно від мети та виду такого договору, не можна вести мову про те, що перехід права власності на спірні кошти від позивача до відповідача відбувся без відповідної правової підстави, або те, що наразі правова підстава такого переходу вже відпала, що свідчить про правильне вирішення судом першої інстанції позовних вимог у справі по суті.
Інших доводів, які б свідчили про помилковість вирішення судом спору в цій справі, апеляційна скарга позивача не містить.
Одночасно апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення помилково зробив висновки про те, що підстави застосування положень статті 1212 ЦК України у справі відсутні, оскільки позивачем не доведено факт існування усної домовленості між сторонами про укладання договору позики, адже відсутність договору, як підстави для передання коштів, навпаки свідчить про безпідставність їх перебування у відповідача, що спростовується обставинами цієї справи, які підтверджують існування відповідної домовленості сторін щодо передачі коштів, одночасно, відсутні докази припинення цих правовідносин, що склалися між сторонами, з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст. 376  ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Отже рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21.10.2021 у даній справі слід змінити в частині мотивів відхилення позовних вимог, які викласти в редакції даної постанови апеляційного суду, в решті залишити без змін.
На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21.10.2021 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів – змінити в частині мотивів відхилення позовних вимог, які викласти в редакції даної постанови апеляційного суду.
В решті - рішення суду залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 24.12.2021.

Суддя-доповідач

       Судді