справа № 939/105/21
провадження № 22-ц/824/15404/2021
головуючий у суді І інстанції Герасименко М.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         30 листопада 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд Гарантування Інвестицій» на рішення Бородянського районного суду Київської області   від 6 серпня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд Гарантування Інвестицій» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа-державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочкова Ніна Георгіївна про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2021 року  позивач звернувся до суду з вказаним позовом до     ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа-державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочкова Н.Г., про визнана договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності.
 В обґрунтування позову зазначав, що 9 жовтня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 116/П/99/2006-840, згідно з яким останньому було надано споживчий кредит в сумі 62 000 доларів США зі платою 11 % річних строком до 9 жовтня 2016 року. На забезпечення виконання вказаного кредитного договору 9 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 . 22 грудня 2010 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 116/П/99/2006-840 від 9 жовтня 2006 року, згідно з якою сторони домовилися викласти кредитний договір в іншій редакції, не змінюючи умов договору щодо суми кредиту, сплати відсотків та строку повернення кредиту. Враховуючи те, що ПАТ «КБ «Надра» перебувало на стадії ліквідації та у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості, яка станом на 7 травня 2020 року склала 175443,22 доларів США, відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-03-06-000041-b від 30 березня 2020 року, складеним ТОВ «Національна Електронна Біржа», між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій» (далі - ТОВ «ФК «ФГІ») було укладено договір №GL3N217046_ПВ216 про відступлення прав вимоги від 7 травня 2020 року, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «ФГІ» право вимоги за кредитним договором № 116/П/99/2006-840 та договором іпотеки від 9 жовтня 2006 року. 
З метою позасудового врегулювання погашення заборгованості 20 липня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» направило ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення умов кредитного договору, крім того відповідача було попереджено про наслідки невиконання вказаної вимоги, а саме, що ТОВ «ФК «ФГІ» розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом позасудового врегулювання. Однак, дане поштове відправлення не було вручене адресату через відмову ОСОБА_1 отримувати вимогу на відділенні Укрпошти. 
25 серпня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» повторно направило вимогу аналогічного змісту, яка була вручена ОСОБА_1 26 серпня 2020 року. 29 вересня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» отримало відповідь на вимогу, в якій ОСОБА_1 посилається на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які забороняють звернення стягнення на квартиру під час його дії та зазначає, що квартира, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, є предметом іпотеки за валютним кредитом, а також єдиним належним йому нерухомим майном і єдиним місцем його проживання та проживання його сім`ї. Проте, на час відправлення вимог, згідно даних з інформаційної довідки № 217973628 від 28 липня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на праві власності у ОСОБА_2 перебував будинок АДРЕСА_2 . А отже, квартира що є предметом іпотеки, не підпадала під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», через наявність у ОСОБА_1 іншого нерухомого житлового майна. 
У подальшому, згідно даних з інформаційної довідки № 240485144 від 14 січня 2021 року, ТОВ «ФК «ФГІ» стало відомо, що 31 липня 2020 року будинок в смт. Бабинці був відчужений за договором дарування на користь дочки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Позивач зазначав, що згідно висновків про вартість квартири та житлового будинку, ринкова вартість предмету іпотеки складає 629873 грн, а ринкова вартість будинку становить 168100 грн. З огляду на зазначене, вартості іпотечного майна, після звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання погашення кредитної заборгованості, яка станом на дату відступлення права вимоги становила 175443,22 доларів США, не вистачило б на погашення всієї суми заборгованості, тому ОСОБА_1 передбачив несприятливі для себе наслідки у вигляді стягнення залишку суми боргу. Враховуючи, що відповідачам було достеменно відомо про наявність у ОСОБА_1 невиконаних грошових зобов`язань перед ТОВ «ФК «ФГІ», укладання оскаржуваного договору свідчить про недобросовісну поведінку відповідачів, яка полягає у відчуженні належного ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна. Позивач вважав, що оспорюваний договір дарування є фіктивним правочином, оскільки його було укладено без наміру створення правових наслідків та з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за борговим зобов`язанням, а отже наявні підстави для визнання його недійсним. 
Враховуючи наведене, просив визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_2 , посвідчений 31 липня 2020 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори        Бочковою Н.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3-264, та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 .
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 6 серпня 2021 року у задоволенні позову ТОВ «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочкова Н.Г. про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 21 січня 2021 року у справі № 939/105/21, у виді заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо будинку АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
Не погоджуючись із указаним рішенням суду директор ТОВ «ФК «Фонд Гарантування Інвестицій» - Скринник Н.В.звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин статті 13, 234 ЦК України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц висновки, відповідно до яких однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або правовідношення. 
Не звернув уваги на те, що відповідач 1 уклав фраудаторний правочин зі своєю донькою, тобто правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору, метою якого було уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки внаслідок невиконання взятих на себе кредитних зобов`язань.
Зазначає, що суд першої інстанції також не врахував, що договір, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний; не перевірив доводів ТОВ «ФК «ФГІ» про те, що цивільно-правовий договір (в тому числі і договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних правовідносин для уникнення сплати боргу.
Звертає увагу суду на те, що недобросовісна поведінка відповідача 1 проявилася в наступних діях: відповідач 1 категорично уникає виконання власних зобов`язань щодо погашення суми заборгованості за Кредитним договором (основного боргу, відсотків, комісії); відповідач 1 передбачив можливість звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка не підпадала під дію норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та те, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержателем, в рахунок погашення кредитної заборгованості, вартості предмета іпотеки не вистачить для погашення кредитної заборгованості в повному обсязі, тобто після звернення стягнення на предмет іпотеки залишиться значна сума заборгованості та Кредитор буде мати право достягнути залишок заборгованості в рамках процедур виконавчого провадження в ході виконання можливого рішення суду про стягнення залишку заборгованості, зокрема шляхом продажу додаткового майна боржника - будинку в смт. Бабинці; шляхом відчуження іншого нерухомого житлового майна за Договором дарування, обдаровуючи свою доньку, відповідач 1 підвів Предмет іпотеки під дію норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що забороняє, зокрема, примусово звертати стягнення (відчужувати без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна, чим унеможливив для Іпотекодержателя процедуру звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку»; оспорюваний договір дарування нерухомого майна Відповідачем 1 було укладено з його близьким родичем - донькою, без наміру створення правових наслідків, бо майно залишилось у його фактичному володінні і користуванні, та лише з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, тобто з метою уникнення Боржником цивільно-правової відповідальності за борговими зобов`язаннями, що свідчить про фіктивність вказаного правочину та наявність підстав для визнання його недійсним.
Наголошує на тому, що відповідачу 1 і відповідачу 2, як сторонам оскаржуваного правочину було достеменно відомо про наявність у відповідача 1 невиконаних грошових зобов`язань перед позивачем. Такі обставини вказують на те, що оскаржувані договоридарування були укладені з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань перед кредитором, а не з метою створення реальних правових наслідків. Таким чином недобросовісні дії щодо відчуження відповідачем 1 іншого нерухомого житлового майна відповідачу 2 істотно ускладнюють процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки шляхом позасудового врегулювання, чим порушують права ТОВ «ФК «ФГІ».
1 листопада 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача 1 ОСОБА_1 , в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що апелянтом не доведено сукупність обставин, які є підставою визнання правочину фіктивним на підставі ст. 234 ЦК України чи іншій конкретній правовій норми. Доводи позивача суперечать ст. 203, ст. 234, ст. 717 ЦК України та судовій практиці Верховного Суду. Рішення Суду першої інстанції є обґрунтованим та таким, що відповідає усталеній судовій практиці.
Зазначає, що оспорюваний позивачем договір дарування укладений взагалі до пред`явлення позивачем будь-яких вимог. Від банку протягом 8 років до цього відповідач-1 також ніяких вимог, листів, дзвінків не отримував. Відповідач-2 щодо цих проблем не була обізнана.
Звертає увагу, що ні позивач, ні попередній кредитор AT КБ «Надра», не зверталися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Немає жодного судового рішення про стягнення будь-якого боргу, або звернення стягнення на предмет іпотеки на користь нового чи попереднього кредитора. Посилання позивача на розмір заборгованості за кредитним договором та твердження про неможливість задоволення його вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасними, оскільки такий розмір не є доведеним, такі вимоги не заявлялися.
Вказує, що позивач не має до даного майна і договору ніякого відношення, а забезпечення його вимог іпотекою та порукою двох поручителів надає йому достатні потенційні правові можливості для звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості.
Звертає увагу суду на те, що доводи апелянта про ухилення відповідача-1 від виконання його вимог спростовуються фактичними обставинами справи, що підтверджено у матеріалах справи. На момент укладення договору дарування житлового будинку від 31 липня 2020 року відповідач 1 не був повідомлений про придбання права вимоги позивачем.
Вважає, що посилання апелянта на перешкоджання йому здійснити позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки спростовуються самим договором іпотеки, оскільки останній не містить застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя.
1 листопада 2021 року на адресу Київського апеляційного суду також надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача 2 ОСОБА_2 , в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що є рідною донькою відповідача-1, інвалідом III групи з дитинства, і проживає разом з батьком та матір`ю - інвалідом II групи, та своїм неповнолітнім братом.
Зазначає, що їй нічого не було відомо про обставини та будь-які боргові зобов`язання батька за кредитним договором, ніколи не обговорювалися відповідні обставини до того, як про існування вимог від позивача відповідач 2 вперше дізналась, отримавши ухвалу суду про забезпечення позову. На момент укладення батьком кредитного договору № 116/П/99/2006-840 з АТ КБ «Надра» у дату 9 жовтня 2006 року ОСОБА_2 було п`ять років. Коли банк надав батькові вимогу від 16 вересня 2008 року № 6472/0501 про повну сплату кредиту, ОСОБА_2 було сім років. За останні вісім років ніяких вимог, повідомлень, звісток від банку не надходило. Тому посилання позивача на обізнаність ОСОБА_2   про наявність заборгованості, а тим більше про відступлення права вимоги, є необґрунтованими припущеннями.
Звертає увагу, що  у липні 2020 року батьком було подаровано ОСОБА_2   житловий будинок АДРЕСА_2 . До укладення договору нотаріус перевірила відсутність застави, арешту, заборони відчуження житлового будинку з господарськими будівлями, про що зазначено в пункті 4 вказаного договору та залишились витяги у нотаріальній справі. Не було і немає ніяких обтяжень, іпотек чи інших обмежень щодо розпорядження цим майном. Отже нерухоме майно, яка є предметом договору дарування, 31 липня 2020 року зареєстроване і реально перейшло у власність ОСОБА_2 , що підтверджується також і Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 240485144 від 14 січня 2021 року, наданою позивачем.
Також звертає увагу, що актом депутата Бучанської міської ради Київської області від 9 квітня 2021 року, складеним після обстеження технічного стану будинку встановлено, що подарований будинок непридатний для проживання (копія акта додається).
Вважає, що посилання позивача на даний будинок, як на інше житло родини, спростовуються вказаним актом та доводять хибність оцінки, яка проведена на замовлення позивача. Акт обстеження будинку доводить, що на даний час він перебуває у нежитловому стані і потребує капітального ремонту, який батько не в змозі був виконати через брак коштів.
У судовому засіданні представник позивача ТОВ «Факторингова компанія «Фонд Гарантування Інвестицій» - адвокат Ушакевич М.П. просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Топольський В.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 9 жовтня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та         ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 116/П/99/2006-840, згідно з яким останньому було надано споживчий кредит в сумі 62 000 доларів США зі платою 11 % річних строком до 9 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 91-92).
На забезпечення виконання вказаного кредитного договору 9 жовтня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 98-99).
Того ж дня між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договори поруки, за якими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язалися перед банком відповідати по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 за кредитним договором № 116/П/99/2006-840 від 9 жовтня 2006 року (т. 1 а.с.191-192, 193-194).
16 вересня 2008 року за вих. № 6472/05-01 ВАТ «КБ «Надра» надіслало на адресу ОСОБА_1 вимогу про виконання у семиденний строк, з моменту отримання цієї вимоги, зобов`язань позичальника за кредитним договором № 116/П/99/2006-840 від 09 жовтня 2006 року (т. 1 а.с. 195-199).
22 грудня 2010 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 116/П/99/2006-840 від 9 жовтня 2006 року, згідно з якою сторони домовилися викласти кредитний договір в іншій редакції, не змінюючи умов договору щодо суми кредиту, сплати відсотків та строку повернення кредиту (т. 1 а.с. 93-97).
7 травня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «ФГІ» укладено договір №GL3N217046_ПВ216 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «ФГІ» право вимоги за кредитним договором № 116/П/99/2006-840, договором іпотеки та договорами поруки від 9 жовтня 2006 року (т. 1 а.с. 101-104, 100).
20 липня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» направило ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення умов кредитного договору № 116/П/99/2006-840 (т. 1 а.с. 105-106).
Вказане поштове відправлення не було вручено адресату та 6 серпня 2020 року повернуто відправнику (ТОВ «ФК «ФГІ») із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1 а.с. 28).
31 липня 2020 року ОСОБА_1 уклав договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3-264, згідно до якого подарував ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 2). Вказаний будинок належав ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2007 року (т.2 а.с. 4-6).
При посвідченні спірного договору дарування державним нотаріусом було перевірено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в яких були відсутні заборони на відчуження спірного майна. Державним нотаріусом також перевірено інформацію з Єдиного реєстру боржників, у якому були відсутні дані про ОСОБА_1 як боржника (т. 2 а.с. 8-10, 13).
31 липня 2020 року державним нотаріусом Бочковою Н.Г.,  внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок на підставі договору дарування, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53394971 від 31 липня 2020 року (т. 2 а.с. 18).
25 серпня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» повторно направило ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення умов кредитного договору № 116/П/99/2006-840 (т. 1 а.с. 108-109).
Вказане поштове відправлення отримано ОСОБА_1 26 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 110).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
Як зазначалося вище, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що договір дарування укладено сторонами у належній формі, відповідач ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на вказаний будинок та отримала ключі від будинку.
Позивачем не доведено, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивного правочину, а натомість встановлено, що договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що спірний правочин укладено ОСОБА_1 з метою уникнення боргових зобов`язань за кредитним договором, оскільки виконання кредитного договору від 9 жовтня 2006 року було забезпечено укладенням договору іпотеки, предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира не була предметом відчуження за оскаржуваним договором у цій справі, а наведені підстави не свідчать про фіктивність укладеного правочину.
Житловий будинок, який було подаровано відповідачем ОСОБА_1 своїй доньці не є предметом іпотеки. Кредит надавався відповідачу ОСОБА_1 на споживчі цілі. Спірний будинок придбано ОСОБА_1 пізніше ніж ним отримано кредит, що свідчить про те, що банк, укладаючи із позичальником кредитний договір не міг розраховувати на вказаний будинок для забезпечення належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
Всі вимоги позову та апеляційної скарги ТОВ «Факторингова компанія «Фонд Гарантування Інвестицій» ґрунтуються лише на неправомірних на думку сторони позивача діях лише боржника, жодних обставин, що дочка відповідача діяла неправомірно немає. Дочка позичальника не була поручителем, та будь-яких доказів про обізнаність дочки про боргові зобов`язання батька позивачем не надані. 
У своїй апеляційній скарзі сторона позивача вказує на те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ст. 13, 234 ЦК України, висновки викладені  у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, в якій зазначено що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або правовідношення. Не звернув уваги на те, що відповідач 1 уклав фраудаторний правочин зі своєю донькою, тобто правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору, метою якого було уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки внаслідок невиконання взятих на себе кредитних зобов`язань.
В той же час, необхідною підставою для задоволення фраудаторного правочину є встановлення обставин, що правочин було вчинено саме з метою уникнення відповідальності, тобто особа повинна була розуміти невідворотність звернення кредитора до нього про стягнення заборгованості і умисне вчинення дій та неможливість виконання цих зобов`язань.
Зі встановлених судом першої інстанції обставин також вбачається, що з моменту пред`явлення банком позичальнику дострокової вимоги про виконання кредитних зобов`язань (16 вересня 2008 року) до укладення оспорюваного договору дарування (31 липня 2020 року) минуло більше 11 років, а з моменту закінчення строку кредитування (9 жовтня 2016 року) - минуло більше 3 років. При цьому позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що з моменту пред`явлення позичальнику дострокової вимоги або з моменту укладення між банком і позичальником додаткової угоди (22 грудня 2010 року), банком або новим кредитором до 2020 року вчинялись будь-які дії щодо направлення вимог до позичальника про виконання кредитних зобов`язань або щодо звернення із відповідними позовами до суду. Фактично у матеріалах справи відсутні докази щодо наміру кредитора у період з 2010 року по 20 липня 2020 року (більше 9 років) стягнути з позичальника кредитну заборгованість.
Як вбачається із матеріалів справи 20 липня 2020  року ТОВ «ФК «ФП» на адресу відповідача 1 було направлено вимогу про усунення порушення умов кредитного договору на виконання боржником зобов`язання за кредитним договором - оплати суми заборгованості: 175 443,22 дол. США (екв. 4 725 089,44 грн).
Також, даною вимогою відповідача 1 було попереджено, що якщо протягом 30-ти днів дана вимога не буде виконана, ТОВ «ФК «ФГІ» розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки будь-яким способом на власний розсуд, в тому числі шляхом позасудового врегулювання, а саме:
-     шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»;
-   шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Із матеріалів справи вбачається, що дане поштове відправлення не було вручене адресату та повернулось до відправника «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується копією конверту (т. 1, а.с. 28-29).
25 серпня 2020 року апелянт повторно відправив вимогу такого ж змісту, як і попередня. Дана вимога була вручена ОСОБА_1 26 серпня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Таким чином, вимогу нового кредитора ТОВ «ФК «ФГІ» за кредитним договором №116/П/99/2006-840 відповідач ОСОБА_1 отримав після укладення 31 липня 2020 року оспорюваного договору дарування, а саме 26 серпня 2020 року.
У відповіді на вимогу про усунення порушень умов кредитного договору від 25 серпня 2020 року № 289 про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 33-38) відповідач 1 роз`яснював, що заперечує проти отриманої вимоги у повному обсязі з підстав: спливу строку кредитування та безпідставністю продовження нарахування процентів та інших сум поза його межами; спливу строків позовної давності; договір іпотеки № 2231 від 9 жовтня 2006 року не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, у тому числі шляхом набуття права власності на нього або продажу предмета іпотеки іпотекодержателем третій особі; норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII, забороняють звернення стягнення на квартиру під час його дії; оскільки квартира була придбана не за рахунок кредиту, її мешканці не підлягають виселенню згідно з ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР без надання іншого житла, яке повинно бути конкретно зазначене у рішенні суду; порука за договорами поруки, укладеними на забезпечення виконання кредитного договору, є припиненою в силу закону, а у позичальника відсутнє інше майно, на яке можна звернути стягнення, що може бути підтверджене витягами з відповідних державних реєстрів.
Наведені обставини не свідчать, що у боржника були об`єктивні підстави вважати, що до нього будуть звертатись із вимогою про стягнення заборгованості, і що  у нього виникне необхідність у вчиненні дій на унеможливлення стягнення заборгованості.
Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на момент укладення спірного договору (31 липня 2020 року) ОСОБА_1 був власником вказаного будинку, мав право розпоряджатися ним на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, не є предметом іпотеки, жодних рішень судів про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 9 жовтня 2006 року, строк виконання якого визначений до 9 жовтня 2016 року, позивачем не надано, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про обізнаність ОСОБА_1 щодо вимог нового кредитора за вказаним кредитним договором, відтак дії ОСОБА_1 , який подарував будинок, що належав йому на праві власності з 2007 року, через 11 років після дострокової вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором та через 3 роки після закінчення строку кредитування, не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою відповідача    ОСОБА_1 .
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.
 
            Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд Гарантування Інвестицій» залишити без задоволення.
Рішення Бородянського районного суду Київської області  від 6 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                          Т.О. Писана
 
Судді                                                                                       К.П. Приходько
 
                                                                                                 С.О. Журба