КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

  Єдиний унікальний номер справи № 752/6146/20            Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
  Номер провадження: 22-ц/824/1384/2021                           Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
24 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого: Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,
                            
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Українця Олександра Петровича - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від                21 липня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач, АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, боржник) про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 травня                   2013 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останньою анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. На момент її смерті існувала заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 7 059,78 грн. 
05 липня 2019 року АТ Комерційний банк «ПриватБанк» отримало відповідь з Другої Київської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлої  ОСОБА_2 , який звернувся із заявою про прийняття спадщини є ОСОБА_1 . Тому, 04 серпня 2019 року банк направив на адресу нотаріальної контори вимогу до спадкоємця про погашення боргу, однак ним ніяких дій не було виконано.
Посилаючись на те, що відповідач у справі ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , позивач просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 059,78 грн. 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з розрахунком заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що позичальник  ОСОБА_2 на момент смерті мала заборгованість перед банком. Дані докази також підтверджують факт укладення кредитного договору та несвоєчасне погашення заборгованості позичальником. В установленому законом порядку банк звернувся з вимогою про стягнення заборгованості з спадкоємця позичальника, а обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону.
Вважає, що з урахуванням норм матеріального права та судової практики Верховного Суду  обов`язком кредитора є доведення наявності заборгованості, а обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, що не враховано судом першої інстанції при вирішення спору.
Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») правонаступником якого є  АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, з видачею платіжної картки для авторизації із встановленим кредитним лімітом (а.с. 8, 124).
В анкеті-заяві зазначено, що позичальник ОСОБА_2 згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг та погодилась з його умовами.
На підтвердження обставин приєднання позичальника ОСОБА_2 до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк ПриватБанк від 06 березня 2010 року № СП-2010-256  (а.с.9-32). 
Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_2 з тарифами обслуговування кредитних карт та Умовами і Правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими вона погодилась при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, позивачем не надано.
Позичальник ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18 березня                     2015 року (а.с. 34).
01 березня 2019 року Друга Київська державна нотаріальна контора отримала  претензію кредитора АТ КБ «ПриватБанк» до спадкоємців ОСОБА_2 (а.с. 37).  
Листом № 1254/02-14 від 01 березня 2019 року Друга Київська державна нотаріальна контора повідомила АТ КБ «ПриватБанк» про те, що 02 квітня 2015 року заведена спадкова справа № 288/2015 до майна померлої ОСОБА_2 , а її спадкоємцем за законом є ОСОБА_1 . Свідоцтва про право на спадщину не видавалось (а.с. 37).
15 липня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» направив лист-претензію на ім`я спадкоємця ОСОБА_1 про повернення заборгованості у розмірі 7 059,78 грн. (а.с. 38).
Із витребуваних судом першої інстанції матеріалів спадкової справи № 288/2015 вбачається, що 02 квітня 2015 року до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 . Крім нього інших спадкоємців, передбачених законом або заповітом, а також чоловіка, який її пережив, немає (а.с. 72-103).
В матеріалах спадкової справи містяться претензія кредитора АТ КБ «Приватбанк», що отримана Другою Київською державною нотаріальною конторою 01 березня 2019 року, про включення кредиторської вимоги в спадкову масу та повідомлення спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі  7 059,78 грн. (а.с. 74).
Відомості про належність будь-якого нерухомого чи рухомого майна спадкодавцю ОСОБА_2 в спадковій справі відсутні. Свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю не видавалось.
Відмовляючи в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Однак, позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами до спадкоємця ОСОБА_1 про задоволення вимог кредитора, в порушення вимог статей 80-81 ЦПК України, не надав доказів належності спадкодавцю ОСОБА_2 рухомого чи нерухомого майна на момент відкриття спадщини, а також вартості одержаного у спадщину майна спадкоємцями. З клопотанням про витребування таких доказів, позивач під час судового розгляду не звертався, а тому суд позбавлений можливості встановити межі відповідальності спадкоємця ОСОБА_1 за боргами спадкодавця ОСОБА_2 , оскільки в розпорядженні суду відсутні докази щодо обсягу та вартості спадкової маси - майна, що увійшло до складу спадщини, після смерті ОСОБА_2 . 
До того ж, обставина, на яку посилається позивач, а саме - отримання позичальником ОСОБА_2 15 травня 2013 року кредиту у розмірі 7 260 грн., не підтверджується жодними належними та допустимими доказами в розумінні статей 77,78 ЦПК України.
Окремо суд першої інстанції звернув увагу, що розрахунок заборгованості виконано станом на 17 січня 2018 року, тоді як позичальник ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З такими висновками  суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду у повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).
Відповідно до  статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом  (стаття 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина перша, друга статті 207 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, банк подав до суду підписану анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послугу ПАТ КБ «ПриватБанк»,  витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості (а.с. 5-7, 8, 9-32). В матеріалах справи також міститься довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідка про видачу відповідачу кредитної картки із зазначенням її номера та строку дії, виписка по картковому рахунку за період з 15 березня 2013 року по 14 січня 2020 року (а.с. 119-123, 124, 125). 
Разом з тим, прийнявши додані позивачем на підтвердження укладення з позичальником ОСОБА_2 договору про надання банківських послуг письмові докази, суд першої інстанції не дослідив їх у сукупності з розрахунком заборгованості та іншими доказами, які було додано до позовної заяви.
Надаючи оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, колегію суддів апеляційного суду встановлено, що анкета - заява від 15 березня 2013 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписка про здійснення операцій та розрахунок заборгованості вказують на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 виникли договірні кредитні правовідносин, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 суму кредиту у розмірі 300,00 грн., зі збільшенням його ліміту до 8 000,00 грн., а остання отримала грошові кошти на платіжну картку, користувалась ними та зобов`язувалась повернути суму позики. При цьому, умови договору не містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені та штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту (а.с. 8, 119-123, 124, 125). 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.
Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини.
Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
За змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку, передбаченому положеннями статті 1282 ЦК України.
При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі  № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 15 липня  2020 року у справі № 645/1566/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12.
Перевіряючи розмір, складові та період заборгованості в частині заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з спадкоємця боржника ОСОБА_1 заборгованості за  кредитом, колегією суддів встановлено, що за умовами укладеного договору позичальник ОСОБА_2 зобов`язується повернути кредитору позику в межах виданого кредитного ліміту, що обліковуються на кредитній картці, зі строком дії - до останнього дня місяця грудня 2016 року.
Позичальник ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла (а.с. 34).
Деталі операцій платіжної картки, а також розрахунок заборгованості вказують на те, що в межах строку кредитування та до дня смерті за період з 15 березня 2013 року по 17 березня 2015 року позичальник ОСОБА_2 користувалася кредитним лімітом та здійснювала погашення платежів. 
За пред`явленими вимогами позивача, станом на день смерті позичальника ОСОБА_2 за нею обліковувалась заборгованість у розмірі 7 059,78 грн.
Разом з тим, із деталей операцій по платіжній картці, що містяться у виписці про рух коштів вбачається, що до складу заборгованості кредитором за період з 02 липня 2013 року по 28 лютого 2015 року включені платежі щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (штрафу) за порушення боржником зобов`язання на загальну суму 3 994,88 грн.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір  процентів  та  порядок  їх  сплати  за   договором визначаються  в  договорі залежно від кредитного ризику,  наданого забезпечення,  попиту і пропозицій,  які  склалися  на  кредитному ринку,  строку користування кредитом,  розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений  договором  розмір  процентів  не  може  бути збільшений  банком,  іншою  фінансовою установою в односторонньому порядку.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.  
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що  розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами, та неустойки поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В частині договірних зобов`язань правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)  (частина перша, друга статті 207 ЦК України). 
Досліджений колегією суддів апеляційного суду укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н від 15 березня 2013 року у сукупності з іншими доказами не вказує на те, що умови договору містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, а також сплати неустойки  (пені, штрафу) за несвоєчасне погашення кредиту.
Отже, аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами згоди щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та неустойки за порушення позичальником строків повернення грошових коштів, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_2 цивільно-правової відповідальності за невиконання умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки за порушення боржником зобов`язання.
Таким чином, внесені позичальником ОСОБА_2 за життя платежі на виконання зобов`язання за період з 02 липня 2013 року по 28 лютого 2015 року на загальну суму 3 994,88 грн., що зараховані банком в рахунок сплати (погашення) процентів за користування кредитом та неустойки за порушення боржником зобов`язання, підлягають перерозподілу на погашення заборгованості за основним зобов`язанням.
Не підлягають стягненню нараховані кредитором (позивачем у справі) за період з                       31 березня 2015 року по 30 червня 2015 року проценти за користування кредитним лімітом, проценти за прострочений кредит, штраф за прострочення за кредитом на загальну суму 1 363,55 грн., які не передбачені договором у вигляді анкети-заяви б/н від 15 березня 2013 року. До того ж, їх нарахування відбулось вже після смерті позичальника ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
За змістом статті 25 ЦК України здатність фізичної особи мати цивільні права та обов`язки є правоздатністю. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.
Отже, з часу смерті фізичної особи припиняються її суб`єктивні юридичні права та юридичні обов`язки.
Крім того, із деталей операцій по платіжній картці, що містяться у виписці про рух коштів, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що за період з 08 квітня  2015 року по 01 листопада 2015 року, тобто після смерті позичальника ОСОБА_2 , кредитором АТ КБ «ПриватБанк» (позивачем у справі) здійснено  автоматичне списання коштів з карткового рахунку позичальника на погашення заборгованості в сумі 1 926,52 грн., які безпідставно не відраховані позивачем від загальної суми заборгованості (а.с. 119).
За проведеними обчисленнями (7 059,78 грн. - 3 994,88 грн. - 1 363,55 грн. - 1 926,52 грн.) борг в рамках укладеного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 у вигляді анкети-заяви б/н від                         15 березня 2013 року відсутній. 
Вказані обставини також підтверджується вихідними даними виписки про рух коштів за договором б/н від 15 березня 2013 року, з якої вбачається, що кредитором АТ КБ «ПриватБанк» станом на 10 липня 2015 року заборгованість за особовим рахунком позичальника ОСОБА_2 закрита (а.с. 119).
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють зробити висновок про те, що у справі, яка переглядається, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт неналежного виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, а нараховані позивачем зобов`язання в межах заявлених вимог не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися для сплати спадкоємцем ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів порушення свого права, у зв`язку із чим, позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно поклав обов`язок доказування обставин щодо обсягу спадкового майна та його вартості на сторону позивача не впливають на правильність  висновків про відмову в задоволенні позову АТ Комерційний банк «Приватбанк» у цій справі, оскільки суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України, лише при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника. Тоді як, виходячи з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, суди дійшли висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами самого факту невиконання чи неналежне виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором.  
Отже, доводи апеляційної скарги позивача на законність судового рішення не впливають.
Разом з тим, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині правового обґрунтування вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови. 
Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Українця Олександра Петровича - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.
В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня                     2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                   О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                                               І.М. Білич

                                                                                                                                      Т.А. Слюсар