Ухвала
Іменем України
14 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 500/3720/14
провадження № 61-19398ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 
2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 
2021 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа - ОСОБА_1 , про поділ нерухомого майна, виділ частки нерухомого майна в окремий об`єкт нерухомості, припинення права спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.
У червні 2014 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа - ОСОБА_1 , про поділ нерухомого майна, виділ частки нерухомого майна в окремий об`єкт нерухомості, припинення права спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 89/200 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками 
є ОСОБА_5 , якій належить 3/50 частин житлового будинку, 
ОСОБА_4 , якій належить 3/50 частин житлового будинку, Ізмаїльська міська рада Одеської області, у власності якої перебуває 87/200 частин.
Житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 1 292 кв. м.
Враховуючи, що в єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно, майно, яке належить позивачам зареєстровано як 89/200 частин від всього об`єкту нерухомості, у зв`язку з чим позивачі позбавлені можливості самостійно розпоряджатися свої майном. Крім цього, між сторонами виникають розбіжності з приводу користування земельною ділянкою, яка прилегла до домоволодіння на АДРЕСА_1 .
Посилаючись на вищевказане, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , просили суд:
- виділити в натурі у власність належні позивачам 89/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у складі наступних будівель та споруд: із житлового будинку літ. «А» та прибудови літ. «а», позначених в плані № «2-1» - коридор площею 8,7 кв. м; «2-2» - кухня - 9,9 кв. м; «2-3» - жила кімната - 9,5 кв. м; «2-4» - жила кімната - 17,9 кв. м; «2-5» - жила кімната - 9,7 кв. м, загальною площею 55,7 кв. м, з якої жила площа складає 37,1 кв. м; із господарських будівель: літня кухня - літ. «Е»; із надвірних споруд: № 1 - огорожа; 
№ 5 - огорожа; № 6 - огорожа; № 8 - огорожа, в окремий об`єкт нерухомості з присвоєнням окремої поштової адреси та реєстрового номеру;
- при виділі в натурі у власність належних позивачам 89/200 частин, визнати за ними право власності по Ѕ частині на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається із житлового будинку літ. «А» та прибудови 
літ. «а», позначених в плані № «2-1» - коридор площею 8,7 кв. м; 
«2-2» - кухня - 9,9 кв. м; «2-3» - жила кімната - 9,5 кв. м; «2-4» - жила кімната - 17,9 кв. м; «2-5» - жила кімната - 9,7 кв. м, загальною площею 55,7 кв. м, з якої жила площа складає 37,1 кв. м; із господарських будівель: літня кухня - літ. «Е»; із надвірних споруд: № 1 - огорожа; № 5 - огорожа; 
№ 6 - огорожа; № 8 - огорожа;
- припинити право спільної часткової власності та визначити порядок користування земельною ділянкою, виділивши позивачам земельну ділянку площею 575 кв. м, за варіантом № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 серпня 2015 року № 27/47-2015 (додаток № 2 до висновку експерта), по лінії координат за № № 14-15-16-17-18-19-20-21-22-23-27-28-29-30-31-32-33-14, 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 
від 03 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.
Виділено в натурі у власність належні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 89/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями 
та надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у складі наступних будівель та споруд: 
із житлового будинку літ. «А» та прибудови літ. «а», позначених в плані 
№ «2-1» - коридор площею 8,7 кв. м; «2-2» кухня - 9,9 кв. м; «2-3» - жила кімната - 9,5 кв. м; «2-4» - жила кімната - 17,9 кв. м; 2-5 - жила 
кімната - 9,7 кв. м, загальною площею 55,7 кв. м, з якої жила площа складає 37,1 кв. м; із господарських будівель: літня кухня - літ. «Е»; 
із надвірних споруд: № 1 - огорожа; № 5 - огорожа; № 6 - огорожа; № 8 - огорожа, в окремий об`єкт нерухомості з присвоєнням окремої поштової адреси та реєстрового номеру.
При виділі в натурі у власність, належних ОСОБА_2 , ОСОБА_3 89/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якості окремого об`єкту нерухомості, визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності по Ѕ частині на об`єкт нерухомості, розташований на АДРЕСА_1 , який складається з наступних приміщень, з господарських будівель та надвірних споруд: із житлового будинку літ. «А» та прибудови літ. «а», позначених в плані № «2-1» - коридор площею 8,7 кв. м; «2-2» - кухня - 
9,9 кв. м; «2-3» - жила кімната - 9,5 кв. м; «2-4» - жила кімната - 17,9 кв. м; «2-5» - жила кімната - 9,7 кв. м, загальною площею 55,7 кв. м, з якої жила площа складає 37,1 кв. м; із господарських будівель: літня кухня - літ. «Е»; 
із надвірних споруд: № 1 - огорожа; № 5 - огорожа; № 6 - огорожа; 
№ 8 - огорожа.
Припинено право спільної часткової власності на об`єкт нерухомості АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ізмаїльською міською радою Одеської області.
Визначено порядок користування земельною ділянкою, прилеглою 
до об`єкта нерухомості - домоволодіння з господарськими будівлями 
та надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з часток співвласників 
в праві власності на домоволодіння за варіантом № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 серпня 2015 року № 27/47-2015 (додаток № 2 до висновку експерта), виділено ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 в користування земельну ділянку площею 575 кв. м на лінії координат за № № 14-15-16-17-18-19-20-21-22-23-27-28-29-30-31-32-33-14.
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 
від 03 лютого 2016 року за нововиявленими обставинами.
Заява мотивована тим, що до матеріалів справи долучено свідоцтво про право власності від 27 березня 2007 року № 395 на об`єкт нерухомості, яке викликає у ОСОБА_1 сумніви у його легітимності, оскільки в ньому не вірно зазначено загальну площу нерухомості. З цих підстав він звертався 28 листопада 2017 року до суду з проханням визнати нечинним вказане свідоцтво. Оскільки в отриманій ним відповіді не містилося підтвердження легітимності вищезазначеного свідоцтва, він дійшов висновку про його невідповідність критеріям, що їм мають відповідати документи, які суд долучив до матеріалів справи. Вказані обставини є істотними для справи, у зв`язку з чим, рішення підлягає перегляду за нововиявленими обставинами. 
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд задовольнити заяву про перегляд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2016 року за нововиявленими обставинами.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 
2016 року за нововиявленими обставинами відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник на надав доказів на підтвердження нововиявлених обставин у справі для перегляду судового рішення.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2018 року, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2018 року повернуто особі, яка її подала.
Не погоджуючись з ухвалою Апеляційного суду Одеської області 
від 24 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 оскаржив її в касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року скасовано, а справу передано до апеляційного суду для продовження розгляду із стадії вирішення питання про відкриття провадження.
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 
2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, виходив з того, що обставини, на які посилається заявник, не є у розумінні частини другої статті 423 ЦПК України нововиявленими обставинами, які є підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.
У касаційній скарзі, поданій 30 листопада 2021 року засобами електронного зв`язку з накладенням електронного цифрового підпису,  ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року і ухвалити нове рішення про задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропоновано заявнику: надати обґрунтовану заяву про поновлення строку на касаційне оскарження та докази отримання копії судового рішення суду апеляційної інстанції; додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.
Копія ухвали суду касаційної інстанції від 06 грудня 2021 року направлена на адресу заявника ОСОБА_1 (квартира АДРЕСА_2 ), яка зазначена 
в матеріалах касаційної скарги, та отримана ОСОБА_1 18 грудня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів касаційного провадження.
У грудні 2021 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду 
від 06 грудня 2021 року засобами електронного зв`язку з накладенням електронного цифрового підпису від ОСОБА_1 надійшла заява на усунення недоліків, в якій заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень (подовжити термін касаційного оскарження), враховуючи дату отримання постанови Одеського апеляційного суду 
від 12 жовтня 2021 року (17 листопада 2021 року) та той факт, що заявник належить до групи ризику.
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року підстави, наведені в клопотанні ОСОБА_1 , про поновлення строку на касаційне скарження, визнано неповажними. У задоволенні клопотання 
ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги або зменшення його розміру відмовлено. Продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропоновано заявнику: надати докази отримання копії судового рішення суду апеляційної інстанції; додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.
Копія ухвали суду касаційної інстанції від 23 грудня 2021 року направлена на адресу заявника ОСОБА_1 (квартира АДРЕСА_2 ), яка зазначена 
в матеріалах касаційної скарги, та отримана ОСОБА_1 11 січня 
2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів касаційного провадження.
У січні 2022 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду 
від 23 грудня 2021 року засобами електронного зв`язку з накладенням електронного цифрового підпису від ОСОБА_1 надійшла заява на усунення недоліків, в якій заявник зазначає, що копію судового рішення суду апеляційної інстанції отримав 28 жовтня 2021 року, що підтверджується копією листа Одеського апеляційного суду щодо направлення постанови від 12 жовтня 2021 року на адресу заявника.
Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, наявні підстави для його поновлення.
Також до касаційної скарги додано клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_1 є багатодітним батьком, що підтверджується копіями свідоцтв про народження його дітей (докази долучені до матеріалів касаційного провадження). 
Вирішуючи питання щодо клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, суд виходить з наступного.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини зазначав, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.
Відповідно до частин першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або2) позивачами є: 
а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Ураховуючи положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету, суд дійшов висновку, що наявні підстави для звільнення  ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання та розгляд його касаційної скарги.
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частинами першою, другою статті 423 ЦПК України передбачено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Згідно з частиною п`ятою статті 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.
Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. 
Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги. 
Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.
Не можуть бути визнані нововиявленими обставини, на які посилалась особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в скарзі або які могли бути встановлені при з`ясуванні судом обставин у справі.
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, 
і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
Аналогічні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 02 вересня 2021 року у справі № 320/8219/15-ц (провадження № 61-14068ск21) 
та від 14 вересня 2021 року у справі № 200/15603/15-ц (провадження 
№ 61-14168ск21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21) зазначила, що нововиявлені обставини треба підтверджувати фактичними даними (доказами), 
що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що вони можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, яку надав суд у такому рішенні.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В ухвалі Верховного Суду від 17 вересня 2021 року у справі № 370/1333/19 (провадження № 61-14603зно21) вказано, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, 
inter alia, вимагає, щоби, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2011 року 
у справі «Желтяков проти України»).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, наявність доказу, недоступного раніше, який однак міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (рішення «Праведная проти Росії», від 18 листопада 2004 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2016 року 
за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 вказував на розбіжності площі земельних ділянок були відомими йому на час розгляду справи, оскільки сам неодноразово приймав участь у розгляді справи та знайомився з матеріалами справи, в тому числі із технічним паспортом на житловий будинок, планом земельної ділянки, свідоцтвом про право власності від 27 березня 2007 року № 395 та висновком експерта від 17 серпня 2015 року, а тому наведені ним обставини є нововиявленими обставинами, які не були відомими йому на час розгляду справи, у зв`язку з чим, рішення підлягає перегляду за нововиявленими обставинами.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 
2016 року за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні 
статті 423 ЦПК України зважаючи на наступне.
Істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у даній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.
Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.
Неналежне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і неподання суду усіх доказів, збирання нових доказів після розгляду справи на думку колегії суддів не є нововиявленими обставинами, а тому 
і не можуть тягнути за собою перегляд судового рішення з зазначених підстав.
Враховуючи вищевказані обставини, суди першої та апеляційної інстанцій вірно виходили із того, що наведені заявником підстави не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України, оскільки при належному виконанні своїх процесуальних обов`язків у змагальному процесі могли бути встановлені при розгляді справи, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права (статті 423, 429 ЦПК України) є очевидним, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року - необґрунтованою.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись статтею 390, частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.
Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання та розгляд його касаційної скарги.
Поновити  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження на ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 
від 17 вересня 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду 
від 12 жовтня 2021 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 
від 03 лютого 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа - ОСОБА_1 , про поділ нерухомого майна, виділ частки нерухомого майна в окремий об`єкт нерухомості, припинення права спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук