ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/314/22 Справа № 199/6482/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
                ОСОБА_1 

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ»,Товариства з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН», Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвеструм», Товариства зобмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсними кредитних договорів, -      

ВСТАНОВИЛА: 
       
       У серпні 2021 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» (далі - ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ»),Товариства з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» (далі - ТОВ «СС ЛОУН»), Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС Україна» (далі - ТОВ «АВЕНТУС Україна»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвеструм» (далі - ТОВ «Інвеструм»), Товариства зобмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» (далі - ТОВ «ГОУФІНГОУ») про визнання недійсними кредитних договорів.
       Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2021 року справу передано на розгляд до Жовтневого  районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 15).
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2021 скасувати та направити справу до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська для продовження розгляду. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно постановив ухвалу, якою передав на розгляд до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська справу за її позовом, оскільки вона звернулась з позовом про захист прав споживачів та як споживач має право подати позов за зареєстрованим місцем свого проживання (а.с.23-28).
       Сторони своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалися.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Відповідно до положень частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
       Передаючи справу за підсудністю до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська, суд першої інстанції виходив із того, що справа не підсудна Амур-Нижньодніпровському районному суду м. Дніпропетровська оскільки місцезнаходження одного з відповідачів, ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» зареєстровано за адресою: м.Дніпро, вул.Шевченка 51-д. 
       Однак, з таким висновком погодитися не можна, з наступних підстав.
       З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ», ТОВ «СС ЛОУН», ТОВ «АВЕНТУС Україна», ТОВ «Інвеструм», ТОВ «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсними кредитних договорів. 
       Звертаючись до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання кредитних договорів недійсним, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що кредитні договори вона не підписувала.
       Для визначення підсудності спору суду необхідно з`ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.
       Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду (ст.19 ЦПК України).
       Територіальна підсудність (юрисдикція) - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
       Так, за загальними правилами підсудності позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч.2 ст.27 ЦПК України).
       Стаття 28 ЦПК України передбачає підсудність справ за вибором позивача.
       Зокрема, згідно із ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
       Відповідно до ч.3 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних потреб. Закон регулює відносини споживача підприємством, установою, організацією чи громадянином - підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства.
       Абзацом другим п. 2 цієї постанови Пленуму встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).
       Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пп. 22, 23 ст.1, ст.11, ч. 8 ст.18, ч. 3 ст. 22 Закону у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
       Так, з дати набрання чинності спеціального Закону України "Про споживче кредитування", а саме з 10 червня 2017 року, відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулюються спеціальним Законом України "Про споживче кредитування".
       Положеннями ст.3 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що він регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.
       Між тим, згідно з преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
       На час укладення оспорюваних договорів стаття 11 Закону викладена в такій редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
       Відповідно до ст. 3 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" відносини, що виникають у зв`язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг клієнтам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами. Відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
       За Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011 держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
       Отже, є очевидним, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки ним регулюються відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначається механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, цей Закон підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті самі питання.
       Відтак, позивач, як споживач фінансових послуг, визначивши на власний розсуд місце пред`явлення позову в цивільній справі про захист прав споживачів, пов`язаних із укладенням кредитного договору, а саме представивши позов за місцем проживання, скористалася своїм абсолютним правом, передбаченим ст.28 ЦПК України.
       Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про передачу справи за підсудністю до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська для розгляду за підсудністю у зв`язку з непідсудністю справи Амур-Нижньодніпровському районному суду м.Дніпропетровська. 
       Хоча ст. 12 ЦПК України зобов`язує суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, суд підійшов до вирішення цього питання формально та безпідставно передав за територіальною підсудністю справу на розгляд іншому суду.
       Колегія суддів зважає на те, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.        Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з недотриманням вимог процесуального закону щодо порядку вирішення питання щодо підсудності справи, та така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379, п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, підлягає скасуванню з передачею справи до того ж суду для продовження розгляду.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
       Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

       Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 
       Судді:                                                                Е.Л. Демченко
                                                                               М.О. Макаров