ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 січня 2022 року

м. Харків

справа №643/15039/19

провадження №22-ц/818/2093/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , 

треті особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 29 вересня 2021 року, постановлене під головуванням судді Крівцова Д.А. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2021 року), - 
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 29 вересня 2021 року позов задоволено. Відібрано дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 , і повернуто дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_1 . Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відповідач - як батько, має рівні права та обов`язки по відношенню до дитини як і його матір. Висновки суду з приводу того, що ОСОБА_2 протиправно змінив місце проживання дитини - не відповідає обставинам справи. Відповідач не порушував вимоги закону, а лише скористався своїми права на спілкування з дитиною. Крім того, апелянт вважає, що рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 554 про визначення місця проживання дитини з матір`ю на даний час втратило свою актуальність; з моменту винесення такого рішення змінилися обставини. Дитина проживає разом із батьком у місті Києві 2,5 роки, відвідує школу та гуртки; до матері у місто Харків повертатись не бажає. Найкращим інтересам дитини відповідатиме проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 30.07.2019 року ОСОБА_2 змінив місце проживання дитини без згоди матері - ОСОБА_1 , а також всупереч Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 554 про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Наявні підстави для повернення дитини матері. При цьому таке повернення не створюватиме реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини та не суперечить її інтересам.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8 т.1).
Згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 554 від 24.07.2019 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей», місце проживання дитини визначено разом із матір`ю (а.с.7 т.1).
Сторони не заперечують, що до 30 липня 2019 року дитина проживала разом з матір`ю.
30 липня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву до Немишлянського відділу поліції ГУНП в Харківській області про вчинення кримінального правопорушення, а саме: зникнення дитини (а.с.21 т.1).
Протоколом допиту свідків встановлено, що дитину міг забрати його батько (а.с.23-24 т.1).
На вказану заяву, зареєстрованою Немишлянським відділом поліції ГУНП в Харківській області за №16692, позивачці надана відповідь, що обставин кримінального характеру за даною подією виявлено не було. Зазначено також, що батьки мають рівні права на дітей; рекомендовано звернутися до суду про подальше визначення місця проживання дитини (а.с.16 т.1).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що з червня 2008 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_4 . З 2017 року стосунки з відповідачем погіршилися, фактичні шлюбні відносини припинені. З вересня 2018 року ОСОБА_2 проживає та працює у місті Києві. При цьому позивачка зазначає, що син проживав разом із нею у місті Харкові, дитина відвідувала дитячий садок. Проте 30 липня 2019 року відповідач без її згоди змінив місце проживання дитини, яка з цієї дати проживає разом з відповідачем у м. Києві. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила суд відібрати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у особи, яка незаконно його утримує - ОСОБА_2 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.
Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України).
За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Частиною 2ст.162 СК України визначено, що дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Системний аналіз вказаної норми дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення органу опіки та піклування або суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).
З матеріалів справи убачається, що згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 554 від 24.07.2019 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей», місце проживання дитини визначено разом із матір`ю (а.с.7 т.1).
Сторони не заперечують, що дитина до 30.07.2019 року проживала разом з матір`ю у м. Харкові. Проте 30.07.2019 року без згоди позивачки відповідач змінив місце проживання дитини, яка з цієї дати проживає разом з ним у м. Києві.
З серпня 2019 року у провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа № 645/5180/19 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини (а.с. 207 т.1).
Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем наданий до суду висновок фахівця від 16.09.2019 року, складеного психологом ОСОБА_5 , з якого вбачається, що виховання хлопчика переважно жінками, негативно позначається на формуванні його чоловічого Я-образу. У Дитини актуалізована потреба у тісному контакті з чоловічими об`єктами (батьком, дідусем) та у дистанціюванні від гіперпротективної жіночої опіки. У Дитини вирізняється тісна, надійна прив`язаність як до батька, так і до матері з тенденцією актуалізованого тяжіння до спілкування з батьком (а.с.150 т.1).
Крім того, наданий висновок спеціаліста у галузі психології, складеного 10.06.-06.08.2020 року психотерапевтом ОСОБА_6 , в якому встановлено, що ставлення матері до Дитини є негативним та агресивним. Соціально-підтримуюче оточення для Дитини утворює батько. Передати сина від батька до матері не буде доцільним, це буде травмуючою подією для психічного стану сина (а.с.142 т.1).
Згідно висновку № 23 від 10.02.2021 року психологічного обстеження, виконаного Міським центром дитини Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), у Дитини визначена прив`язаність до батька та залежність від його думки як значимої особи; спостерігається відсутність контакту з матір`ю. Вона у сприйнятті Дитини - значима, добра людина. Хлопчик озвучив, що хотів би зустрічатись з мамою, проте вона далеко. Дитина без матері почуває себе тривожно, розгублено, не відчуває внутрішньої опори, навколишнє середовище в очах Дитини приймає риси небезпечного простору. Надалі це може негативно відбиватись на розвитку емоційної сфери Дитини, його врівноваженості, здатності до встановлення здорових соціальних зв`язків. Враховуючи наведене, рекомендовано батькові не чинити перешкод у спілкуванні Дитини з матір`ю; організувати систематичні зустрічі Дитини з матір`ю, враховуючи, що у хлопчика є потреба та бажання спілкуватись з нею (а.с.9 т.2).
Відповідно до висновку фахівця № 1-07/09 від 07.09.2021 року, виконаного фахівцем у галузі судово-психологічної експертизи ОСОБА_8 , вказаний вище Висновок від 10.02.2021 року є неповним та малоінформативним, не відповідає меті дослідження. Підсумки з дослідження не містять достатньої аргументації, і як наслідок це призвело до непереконливих висновків та загальних рекомендацій (а.с.208 т.2).
При цьому згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 25.03.2021 року, вказаний Департамент як представник органу опіки та піклування вважає за доцільне відібрання Дитини від батька да повернення за попереднім місцем проживання до матері (а.с. 227 т.1).
Згідно висновку щодо визначення місця проживання дитини № 102102138-1550 від 10.03.2021 року, підготовленого Деснянською районної в м. Києві Державною адміністрацією, зазначена адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання Дитини разом з матір`ю (а.с.114 т.2).
Відповідно до висновку щодо визначення місця проживання дитини № 102102138-1551 від 10.03.2021 року, підготовленого Деснянською районної в м. Києві Державною адміністрацією, зазначена адміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначення місця проживання Дитини разом з батьком (а.с.133 т.2).
Як вбачається з письмових пояснень Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві Державної адміністрації від 22.09.2021 року, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві Державної адміністрації, яка відбулась 04.03.2021 року, розглянуто питання про визначення місця проживання Дитини у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дитини. На підставі рішення комісії Деснянською районною в м. Києві Державною адміністрацією, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, надано висновки до Фрунзенського районного суду м. Харкова про доцільність визначення місця проживання Дитини разом з матір`ю та недоцільність визначення місця проживання Дитини разом з батьком.
Також з матеріалів справи убачається, що на момент огляду 15.09.2020 року  ОСОБА_1 , не має психотичної симптоматики (висновок Міського психоневрологічного диспансеру № 3 м. Харкова від 15.09.2020 року); на час огляду 08.09.2020 року на диспансерному (профілактичному) огляду в наркологічному диспансері не перебуває, ознак наркотичної патології не виявлено (довідка КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер від 08.09.2020 року № 1740); є активною волонтеркою осередку програми «Будуємо Україну разом» та позитивно характеризується у зв`язку із благодійною діяльністю, ввічлива та дружня у спілкуванні, відкрита, добра і тактична людина (характеристика «Благодійної організації «Львівська освітня фундація» від 28.08.2020 року); за місцем проживання характеризується з позитивного боку, до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувалась, спиртними напоями не зловживає, у вживанні наркотичних засобів помічена не була, скарг або звернень щодо її поведінки до органів поліції не надходило, випадків порушення громадського порядку за місцем проживання не допускала (лист Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від 12.10.2020 року); є фізичною особою-підприємцем, основний вид економічної діяльності - комп`ютерне програмування (Витяг з реєстру платників єдиного податку, сформований Східним управлінням ГУ ДПС у Харківській області 06.08.2020 року; виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 24.07.2020 року); позитивно характеризується в професійній сфері (довідка ІП «Інтетікс» від 27.08.2020 року № 54).
Згідно акту обстеження умов проживання, затвердженого в.о. начальника Служби у справах дітей по Немишлянському району 28.08.2020 року, за місцем проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , для виховання та повноцінного розвитку дитини у помешканні матір`ю створено всі необхідні умови.
З наведених вище даних, які характеризують особистість позивачки, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що повернення Дитини до матері створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я.
Доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, - відповідач суду не надав.
Встановивши, що відповідач без згоди матері, з якою на підставі рішення органу опіки та піклування визначено місце проживання малолітньої дитини сторін, 30.07.2019 року змінив місце проживання дитини, добровільно повернути дитину матері відповідач не бажає, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. 
Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 січня 2022 року у справі №663/724/19.
Посилання апелянта  на ту обставину, що дитина значний час проживає з батьком, найкращим інтересам дитини відповідатиме проживання ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2  - не може бути підставою для відмови в позові про відібрання дитини, оскільки сталий емоційний зв`язок дитини з матір`ю втрачений внаслідок неправомірних дій відповідача, зміна місця проживання дитини була здійснена відповідачем з порушенням законодавства України.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 29 вересня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 01.02.2022 року.