Постанова
Іменем України
 
19 січня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 761/4632/20
провадження № 61-7958св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Ткачука О. С., 
 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, Білоцерківська міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 рокуу складі судді Кошель Б. І. та постанову Київського апеляційної суду від 13 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О. у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, Білоцерківської міської ради про виключення житла з числа службового та надання дозволу на приватизацію,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, Білоцерківської міської ради про виключення житла з числа службового та надання дозволу на приватизацію.
На обґрунтування позовних вимог вказував, що він підполковник, старший офіцер відділу підготовки військ штабу військ протиповітряної оборони Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнений з військової служби наказом від 22 травня 2019 року № 183 у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зазначав, що станом на 02 липня 2019 року мав вислугу 26 років, 11 місяців і 2 дні, за рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_1 протоколом від 12 березня 2016 року № 5 забезпечений службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
З 21 серпня 1996 року перебуває на пільговому квартирному обліку, а з 20 квітня 2017 року на першочерговому квартирному обліку, як учасник бойових дій.
ОСОБА_1 не використовував своє право на приватизацію, а тому звернувся з рапортом до житлової комісії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 28 лютого 2019 року про зміну статусу займаної ним квартири «службова» з метою передачі її у комунальну власність територіальної громади м. Біла Церква та подальшої приватизації.
Власником вказаної квартири є Міністерство оборони України.
15 серпня 2019 року Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Макарову Д. С. було повернено квартирну справу без реалізації, з тих мотивів, що спірна квартира має житлову площу 22,3 кв. м, а оскільки в ній зареєстровано троє осіб, то при нормі забезпечення від 9,0 до 13,65 кв. м на одну особу, необхідна житлова площа має бути не менше 27 кв. м.
23 вересня 2019 року позивач звернувся з претензією до Київського квартирно-експлуатаційного управління, яке 03 жовтня 2019 року листом за № 517/6339 повідомило про невідповідність розміру житлової площі службової квартири нормам забезпечення на всіх членів сім`ї постійним житлом.
Позивач зазначав, що відповідачами порушується його право на приватизацію житла, шляхом виключення займаної ним квартири за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових, а тому просив суд зобов`язати Міністерство оборони України виключити з числа службового квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв. м та жилою площею 22,3 кв. м, в якій проживає родина підполковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій; зобов`язати Міністерство оборони України передати у комунальну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв. м та жилою площею 22,3 кв. м, в якій проживає родина підполковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій; зобов`язати Білоцерківську міську раду Київської області надати дозвіл на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв. м та жилою площею 22,3 кв. м, в якій проживає родина підполковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із встановлених обставин у цій справі, зокрема, що відповідачі Міністерство оборони України та Білоцерківська міська рада права ОСОБА_1 не порушували, тому підстави для задоволення пред`явлених до них вимог немає.
Суд також встановив порушення прав позивача Київським квартирно-експлуатаційним управлінням, однак жодних вимог до нього позивачем заявлено не було, що позбавило суд можливості вирішити спір стосовно вимог, які не були предметом позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційної суду від 13 квітня 2021 року, в якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. 

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі тавитребувано цивільну справу з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.
У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла витребовувана цивільна справа.
Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що під час прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанцій, суди керувались наявною судовою практикою, а саме постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 636/2211/19, ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 636/3448/19, в яких обставини справ суттєво схожі з обставинами справи скаржника, але суди не врахували те, що у вказаних справах, позивачі та спірні квартири обліковані в одному населеному пункті і цей облік належить одному квартирно-експлуатаційному відділу Міністерства оборони України.
У скаржника інші обставини, а саме: скаржник знаходиться на квартирному обліку у м. Київ, який відноситься до Київського квартирно-експлуатаційного управління, а спірна квартира, яка є власністю Міністерства оборони України, знаходиться на обліку в квартирно-експлуатаційному відділі м. Біла Церква Київської області.
Виходячи з вказаної інформації можна констатувати, що скаржник не може звернутись до квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Київської області, щоб воно подало до Білоцерківської міської ради Київської області клопотання з належними документами про виключення з числа службового житла спірної квартири, оскільки він знаходиться на квартирному обліку у м. Києві, в свою чергу і Київське квартирно-експлуатаційне управління не може здійснити вказані дії, бо не має ніякого відношення до спірного житла, тому в цій ситуації, тільки Міністерство оборони України, яке виконує прямі начальницькі функції щодо Київського квартирно-експлуатаційного управління та квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Київської області, може позитивно і в законний спосіб вирішити спірне питання.
 
Аргументи інших учасників справи
У відзивах на касаційну скаргу квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, Київське квартирно-експлуатаційне управління та Міністерство оборони України просили у задоволенні касаційної скарги відмовити, рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, оскільки позивач перебуває на квартирному обліку у житловій комісії гарнізону м. Києва в загальній черзі, що не позбавляє його права на отримання житлового приміщення в порядку черговості, а не шляхом виключення спірної квартири з числа службових.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , служив у Збройних Силах України з 01 серпня 1992 року, вислуга становить 26 років 11 місяців 2 дні.
Наказом від 22 травня 2019 року № 183 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
ОСОБА_1 з 21 серпня 1996 року перебуває на пільговому квартирному обліку, а з 20 квітня 2017 року на першочерговому квартирному обліку, як учасник бойових дій.
За рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_1 протоколом від 12 березня 2016 року № 5 ОСОБА_1 забезпечений службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
25 квітня 2016 року ОСОБА_1 . виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради видано ордер на житлове приміщення №  НОМЕР_2 з сім`єю з трьох чоловік ( ОСОБА_2 – дружина та ОСОБА_3 – син) на право зайняття житлового приміщення площею 22,16 кв. м, яке складається з однієї кімнати за адресою:  АДРЕСА_1 .
26 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав рапорт (заяву) про забезпечення його житловим приміщенням для постійного проживання шляхом виключення із числа службового житлового приміщення, яке він займає в АДРЕСА_1 .
Відповідно до протоколу засідання житлової комісії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 28 лютого 2019 року № 06, затвердженого командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України, на підставі рапорту ОСОБА_1 погоджено надання житлового приміщення для постійного проживання через виключення з числа службової однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до пункту 5 наказу командира Сухопутних військ Збройних Сил України від 29 березня 2019 року № 164 підполковнику ОСОБА_1 погоджено надання житлового приміщення для постійного проживання.
Згідно з довідкою в/ч НОМЕР_3 від 24 квітня 2019 року немає заперечень щодо забезпечення підполковника ОСОБА_1 житловим приміщенням для постійного проживання шляхом виключення службового житлового приміщення, яке він утримує за адресою: АДРЕСА_1 .
26 квітня 2019 року за № 517/2920 т.в.о. начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління підполковник А. Саулюс надав до Головного експлуатаційного управління Збройних Сил України на розгляд комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України список та облікову справу підполковника ОСОБА_1 , який перебуває на квартирному обліку у Київському квартирно-експлуатаційному управлінні на поліпшення житлових умов та виявив бажання виключити займане ним житлове приміщення із складу службових житлових приміщень у іншому гарнізоні.
Листом від 15 серпня 2019 року № 517/5397 Київським квартирно-експлуатаційним управлінням квартирну справу підполковника ОСОБА_1 щодо зміни статусу «службова» однокімнатної квартири АДРЕСА_2 повернено без реалізації. Підставою для повернення зазначено, що згідно із розділом VII чинного наказу Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зняття статусу «службова» можливо при умові забезпечення усіх членів родини постійним житлом відповідно до норм передбачених чинним законодавством, з подальшим зняттям з квартирного обліку. Норма забезпечення від 9,0 до 13,65 кв. м на одну особу. При складі сім`ї три особи необхідна житлова площа не менше 27 кв. м.
З огляду на вищезазначене Київське квартирно-експлуатаційне управління не має законних підстав для подання квартирної справи на комісію з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України.
ОСОБА_1 таку відмову Київського квартирно-експлуатаційного управліннявважає порушенням його прав, тому звернувся з позовними вимогами до Міністерства оборони України про зобов`язання виключити з числа службового та передати у комунальну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв. м та жилою площею 22,3 кв. м, в якій проживає родина підполковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій та до Білоцерківської міської ради Київської області про надання дозволу на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв. м та жилою площею 22,3 кв. м.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого – вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки. Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Предметом цього позову, виходячи з його прохальної та мотивувальної частин, є порушення права позивача на приватизацію житла, шляхом виключення займаної ним квартири з числа службових. У зв`язку з цим позивач просив Міністерство оборони України виключити з числа службових займану ним квартиру та передати її у комунальну власність та зобов`язати Білоцерківську міську раду надати дозвіл на її приватизацію.
Однак слід зазначити, що позивач не конкретизував, які дії вказаних відповідачів є неправомірними.
ОСОБА_1 зазначав, що оскільки він має право на забезпечення житлом, суди дійшли безпідставного висновку про відмову у задоволенні позову.
У пункті 1 загальних положень Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зазначено, що ця Інструкція визначає зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов.
У пункті 10 розділу VIІ Інструкції зазначено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3–7 цього розділу.
У абзаці другому пункту 10 розділу VIІ Інструкції передбачено, що виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.
Відповідно до пункту 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службових провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Отже, з викладеного вбачається, що Міністерство оборони України не має повноважень для виключення квартири з числа службових.
Враховуючи встановлені у справі обставини, приписи розділу VIIІнструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, слід дійти висновку, що саме Київське квартирно-експлуатаційне управління, яке є юридичною особою публічного права, правомочне усунути порушення прав позивача.
ОСОБА_1 , визначивши Київське квартирно-експлуатаційне управління співвідповідачем у справі, позовні вимоги до нього не пред`явив, адресувавши їх Міністерству оборони України та Білоцерківській міській раді, вважаючи саме їх зобов`язаними за його вимогами. 
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них.
Однак суд першої інстанції всупереч наведеним вище нормам процесуального права, не сприяв учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не звернув уваги на те, щопозовні вимоги заявлені не до всіх відповідачів.
Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на вказані порушення суду першої інстанції уваги не звернув та погодився з його висновками.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Суди першої та апеляційної інстанцій у порушення статей 263–265, 382 ЦПК України не забезпечили повний та всебічний розгляд справи, належним чином не з`ясували характер спірних правовідносин, склад учасників судового процесу, чиїх інтересів стосується вирішення цього спору, що призвело до передчасного ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій – скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 рокута постанову Київського апеляційної суду від 13 квітня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                               І. В. Литвиненко
 
Є. В. Петров
 
В. В. Сердюк
 
О. С. Ткачук