ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1950/22 Справа № 185/7955/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О СТ А Н О В А
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И 

12 січня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: 
                головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір-2005" про визнання незаконними та скасування наказів, зміну дати звільнення та причин звільнення, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір-2005"
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року та додаткове рішення міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2021 року, - 

В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП «Явір-2005», в якому просить: визнати незаконними та скасувати накази директора приватного підприємства «Явір-2005» № 181-к про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 , та від 15.10.2020 р. № 182-к про звільнення ОСОБА_1 за прогул; визнати недійсними та змінити дату звільнення позивача з 15 жовтня 2020 року на 24 вересня 2020 року та формулювання причини звільнення зі «звільнений за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України» в зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки; стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів, що належать позивачу при звільненні, у розмірі 14169,00 грн; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.09.2020 р. по 25.10.2020 р. у розмірі 4529,60 грн; стягнути з приватного підприємства «Явір-2005» на користь позивача грошову компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.
Позов обґрунтовано тим, що 22 серпня 2017 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача по трудовому договору на посаду охоронника. 22 вересня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, у якій визначив дату розірвання трудового договору – 24 вересня 2020 року. 17 жовтня 2020 року позивач одержав лист, яким відповідач повідомив його про звільнення з 15 жовтня 2020 року на підставі виданого відповідачем наказу № 182-к від 15.10.2020 року за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Трудову книжку позивач отримав поштою 31 жовтня 2020 року. На думку позивача дії відповідача щодо нього є незаконними, оскільки відповідач мав звільнити його 24 вересня 2020 року та здійснити розрахунок по сумам, що належать при звільненні. Своїми діями відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду, яку позивач оцінює в 5000 грн.(том 1 а.с.1-4).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ТОВ "Явір-2005" про визнання незаконними та скасування наказів, зміну дати звільнення та причин звільнення, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди.
Скасовано накази директора Приватного підприємства «Явір-2005» від 15.10.2020 №181-к про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та від 15.10.2020 №182-к про звільнення ОСОБА_1 за прогул.
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади охоронника Приватного підприємства «Явір-2005» з 15 жовтня 2020 року на 24 вересня 2020 року.
Змінено формулювання причини та підстави звільнення ОСОБА_1 з «за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України» на «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України».
Стягнуто з ТОВ "Явір-2005" на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 14169 грн.
Стягнути з ТОВ "Явір-2005" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 вересня 2020 по 25 жовтня 2020 року у розмірі 4526,60 грн. 
Стягнути з ТОВ "Явір-2005" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (том 3 а.с.40-43).
Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2021 року стягнути з ТОВ "Явір-2005" на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8017,92 грн. (том 3 а.с.57).

Не погодившись із рішенням суду, ТОВ "Явір-2005" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило, скасувати рішення суду та додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, вирішити питання судових витрат (том 3 а.с.60-66, том 3 а.с.87-90). 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 наказом № 92-к від 21.08.2017 року був прийнятий на роботу охоронником у приватному підприємстві «Явір-2005» та звільнений за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України відповідно до наказу №182-к від 15.10.2020 року. Зазначене підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (том 1 а.с.9).
22 вересня 2020 року позивачем Директору ПП «Явір-2005» ОСОБА_2 було подано заяву про звільнення відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) з 24 вересня 2020 року у зв`язку із порушенням посадовими особами ПП «Явір-2005» законодавства про працю. В зазначеній заяві позивач попросив надіслати йому трудову книжку і інші документи на поштову адресу: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.10).
Відповідно до ст. 163 КЗпП на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, пов`язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, працівникам видаються безплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний організувати комплектування та утримання засобів індивідуального захисту відповідно до нормативних актів про охорону праці.
Відповідно до пункту 7.3.5 Колективного договору відповідача, останній зобов`язаний забезпечувати працівників, зазначених у п. 4.1.3 (до кола який відноситься і позивач) спецодягом, спецвзуттям, іншими засобами індивідуального та спеціального захисту. (том 1 а.с. 42). З наданих відповідачем додатків до колективного договору вбачається порядок забезпечення працівників підприємства спецодягом, його кількість та зміст.
Відповідачем не надано суду доказів отримання позивачем спецодягу, яким останній повинен був бути забезпечений працедавцем. Надані відповідачем відомості з електронної бази не свідчать про особисте отримання позивачем спецодягу. Також відповідачем не надано суду й доказів того, що позивач відмовився в його отриманні. Пояснення позивача щодо порядку забезпечення працівників спецодягом узгоджуються з показами свідків, наданих під присягою. Так, свідки зазначили, що спецодяг видавався лише у разі компенсації його вартості працівником, безкоштовно спецодяг не видавали.
Також з пояснень позивача та показів свідків вбачається, що на підприємстві існувала подвійна система оплати: виплата мінімальної заробітної платні офіційно на банківські картки працівників, а інша частина – готівкою в кінці місяця, з урахуванням штрафів. Що також свідчить і про порушення порядку оплати праці позивача. Досліджені судом журнал ГШР, табелі та графіки роботи відносно позивача свідчать про порушення норм робочого часу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції. 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
У відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13.
Факт порушення невиконання відповідачем законодавства про працю підтверджується показами свідків, допитаних у судовому засіданні, які узгоджуються з між собою та з матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги, що рішення суду 1 інстанції основане лише на показах свідків, колегія суддів відхиляє, як безпідставні та такі, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема заявою про звільнення позивача, в якій останній посилається на порушення відповідачем трудового законодавства. 
Доводи апеляційної скарги, що позивач протягом 2017-2020 року не звертався до підприємства щодо компенсації понесених ним витрат на придбання будь-яких матеріальних цінностей, пов`язаних із виконанням трудових функцій, не може вплинути на незаконні накази винесені відповідачем після подання ОСОБА_1 заяви про звільнення. 
Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Верховний суд у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 61-1398св18 виклав наступний правовий висновок: «Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону».
У відповідності зі ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Суд першої інстанції правомірно, з урахуванням вимог ст. 110 КЗпП України та ст. 30 Закону України «Про оплату праці», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», меж позовних вимог, визначив розмір вихідної допомоги, яку відповідач має виплатити позивачу при звільненні, дорівнює 14169,00 грн. (4723 грн. х 3 міс.).
Крім того, правильними є висновки суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.09.2020 р. по 25.10.2020 р. у розмірі 4529,60 грн (28,31 грн. х 160 год.). 
Отже, ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку, що звільнення позивача було проведено з порушеннями норм трудового законодавства. 
Посилання в апеляційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, були предметом розгляду суду першої інстанції, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Явір-2005" - залишити без задоволення. 

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року та додаткове рішення міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: