ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 лютого 2022 року 
м. Київ
справа № 640/17400/20
адміністративне провадження № К/9901/16748/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Мартинюк Н. М., Соколова В. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021 (колегія суддів у складі: Файдюка  В. В., Земляної     Г.     В., Мєзєнцева Є. І.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач, Офіс Генерального прокурора), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ № 1435ц від 12.11.2019 про звільнення позивача з посади заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15.11.2019;
- поновити позивача на посаді заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації у Офісі Генерального прокурора;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.11.2019 по дату винесення судового рішення.
На обґрунтування позовних вимог зазначено про відсутність в оскаржуваному наказі конкретних правових підстав для звільнення, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», що, на думку позивача, не відповідає загальному принципу правової визначеності. Вказано, що на момент його звільнення не відбулась ліквідація чи реорганізація Генеральної прокуратури України, жодних розпорядчих рішень про скорочення кількості прокурорів Генеральної прокуратури України також не приймалось. В той час, Закон України від 19.09.2019 №  113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), вимоги якого застосовано до позивача, містить лише положення про зміну назви з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора, що, на думку позивача, не може розцінюватись як припинення юридичної особи та створення іншої.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України з квітня 2017 року.
Наказом Генерального прокурора України від 06.08.2019 № 593ц ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Генеральної прокуратури України.
Законом № 113-IX, який набув чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Згідно пункту 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
15.10.2019 позивач подав на ім`я Генерального прокурора заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.
23.10.2019 ОСОБА_1 складав іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки, за результатами якого ним отримано 55 балів (з мінімально необхідних 70).
Згідно протоколу засідання Першої кадрової комісії № 5 від 29.10.2019 сформовано список осіб, які не пройшли іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, до якого увійшов ОСОБА_1 
29.10.2019 Першою кадровою комісією прийнято рішення № 165 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора», згідно якого ОСОБА_1 визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію.
Наказом Генерального прокурора від 12.11.2019 № 1435ц на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Генеральної прокуратури України з 15.11.2019.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 18.11.2020 адміністративний позов задовольнив повністю: визнав протиправним та скасував наказ Генерального прокурора № 1435ц від 12.11.2019 про звільнення ОСОБА_1 ; поновив ОСОБА_1 з 16.11.2019 на посаді заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації в Офісі Генерального прокурора; стягнув з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.11.2019 по 18.11.2020 у сумі 530     989,20 грн. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації в Офісі Генерального прокурора з 16.11.2019 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 45 302,65 грн звернуто до негайного виконання.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були допущені значні процедурні порушення щодо призначення та проведення атестації, оскаржуване рішення не містить мотивів, з яких комісія дійшла висновку про неуспішне проходження позивачем першого етапу атестації, наказ про звільнення не містить конкретної підстави.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2020 скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач за результатами тестування набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, що визнається самим позивачем, тому суд дійшов до висновку, що приймаючи рішення про неуспішне проходження атестації позивачем, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), неупереджено, добросовісно, розсудливо, пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Також суд зазначив, що Закон №  113-IX пов`язує звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не з рішеннями про ліквідацію чи реорганізації органу прокуратури або про скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а насамперед з процедурою проходження прокурорами атестації як складовою частиною процесу реформування органів прокуратури, введеного в дію Законом №     113-IX з дня набрання ним чинності. Крім того, суд зазначив, що застосування відповідачем підпункту 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX на момент звільнення позивача не потребувало наявності рішення Генерального прокурора стосовно початку роботи Офісу Генерального прокурора. Оскільки юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, суд дійшов висновку, що наказ Генерального прокурора № 1435ц від 12.11.2019 виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, тому підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вони є похідними.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просив скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021 та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2020.
Підстава касаційного оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021 відповідає вимогам пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, пунктів 9, 10, 11 розділу І Порядку проходження атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 221 від 03.10.2019, пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17.10.2019 № 233 у подібних правовідносинах.
Також зазначає про відсутність в оскаржуваному наказі конкретних правових підстав для звільнення, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Звертає увагу на те, що на момент його звільнення не відбулась ліквідація чи реорганізація Генеральної прокуратури України, жодних розпорядчих рішень про скорочення кількості прокурорів Генеральної прокуратури України також не приймалось. В той час, Закон № 113-ІХ, вимоги якого застосовано до позивача, містить лише положення про зміну назви Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора, що на його думку, не може розцінюватися як припинення юридичної особи та створення іншої.
Вважає, що посилання відповідача в оскаржуваному наказі про звільнення на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» без зазначення конкретної підстави для звільнення, породжує для нього негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки формі заяви, запропонованій Генеральним прокурором у погодженому ним Порядку, яка містить, начебто, добровільне погодження з наступним вивільненням з посади прокурора. У той же час, на його думку, підписання саме такої форми (змісту) заяви позивачем фактично надано право кадровим комісіям на збирання стосовно нього будь-якої інформації та персональних даних, які можуть бути в подальшому розголошені та використані без законно поставленої мети.
Крім того, позивач зазначає, що відповідачем не доведено та не надано належних доказів щодо підтвердження правомірності формування Першої кадрової комісії, у тому числі компетентності та наявності  необхідних професійних і моральних якостей її членів, які мають необхідний досвід щодо проведення атестації та бездоганну ділову репутацію, володіють тематикою, яка використовується для складення тестів та завдань іспиту. Посилається на те, що відповідачем не підтверджено правомірність формування робочої групи кадрових комісій. Також позивач наголошує на тому, що значна кількість сформованих питань на іспиті у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, а саме 70% для кожного учасника, стосувалась кримінального права та кримінального процесу. На його думку, такий підхід взагалі не враховує рівень професійності та компетентності тих прокурорів, які працюють в інших напрямках прокурорської діяльності.
16.09.2021 від скаржника до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги, в яких він посилається на те, що апеляційну скаргу було підписано особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено у встановленому законом порядку. Звертає увагу на те, що на час звернення з апеляційною скаргою, інформація щодо повноважень Кожушка В. Е. представляти інтереси Офісу Генерального прокурора без довіреності та в порядку самопредставництва в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань була відсутня.
Позиція інших учасників справи
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Рух касаційної скарги
11.05.2021 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2021 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Мартинюк Н. М., Соколова В. М. для розгляду судової справи № 640/17400/20.
Ухвалою Верховного Суду від 24.05.2021 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021.
16.09.2021 від скаржника до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 09.02.2022 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Частиною третьою статті 55 КАС України встановлено, що юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Згідно із частиною першою статті 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Пунктом 1 частини першою статті 59 КАС України визначено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.
Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (частина третя статті 59 КАС України).
Згідно з частинами першою, другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, з урахуванням положень статті 341 КАС України Верховний Суд зазначає таке.
Щодо поданих позивачем додаткових пояснень до касаційної скарги, які надійшли до Верховного Суду 16.09.2021, Верховний Суд зазначає таке.
Після подання цієї касаційної скарги Верховний Суд у постанові від 24.06.2021 у справі № 200/6772/20-а сформував правовий висновок щодо застосування приписів Положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 27.07.2020 № 336, в розумінні положень статей 55, 59 КАС України (щодо представництва в адміністративному судочинстві), який підлягає врахуванню у цьому касаційному провадженні.
За приписами частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
У вказаній справі Верховний Суд підкреслив, що згідно з пунктом 3 Положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 27.07.2020 № 336 (далі - Положення про Департамент), основним завданням Департаменту, зокрема, є організація та здійснення представництва в суді органів прокуратури, участі в розгляді судами справ, стороною або третьою особою в яких виступає прокуратура, її посадові та службові особи (самопредставництво).
Основні напрями діяльності структурних підрозділів Департаменту визначені пунктом 4.1. цього Положення, за приписами підпункту 4.1.2. якого, відділ представництва інтересів органів прокуратури забезпечує участь у розгляді справ у цивільному, адміністративному та господарському судочинстві в порядку самопредставництва Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), посадових і службових осіб, які діють від його (її) імені, Генерального прокурора, які є стороною або третьою особою, у справах за позовами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) як юридичної особи в судах усіх інстанцій, розташованих у місті Києві, та у розгляді Верховним Судом справ, у яких сторонами або третіми особами є органи прокуратури, їхні посадові і службові особи, що діють від імені органу прокуратури, зокрема участь у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство.
Згідно з пунктом 2.4. Положення про Департамент до штату Департаменту входять прокурори, головні, провідні спеціалісти та спеціалісти.
Посадові обов`язки державних службовців закріплюються у посадових інструкціях, які підписуються їх безпосередніми керівниками, погоджуються з начальником Департаменту та затверджуються Генеральним прокурором (пункт 2.6. Положення про Департамент).
Відповідно до підпункту 5.11.1. пункту 5.11. Положення про Департамент головні спеціалісти відділу представництва інтересів органів прокуратури: забезпечують участь у розгляді справ у цивільному, адміністративному та господарському судочинстві в порядку самопредставництва Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), посадових і службових осіб, які діють від його (її) імені, Генерального прокурора, які є стороною або третьою особою, у справах за позовами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) як юридичної особи в судах усіх інстанцій, розташованих у місті Києві, а також за дорученням керівництва Офісу Генерального прокурора - участь у таких справах, що розглядаються в інших регіонах, зокрема участь у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство; забезпечують участь у розгляді Верховним Судом цивільних, адміністративних, господарських справ, у яких стороною або третьою особою є органи прокуратури.
У справі № 200/6772/20-а Верховний Суд встановив, що Кожушко В. Е. , який підписав апеляційну скаргу від імені Офісу Генерального прокурора, є працівником відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора і працює на посаді головного спеціаліста.
Повноваження головних спеціалістів відділу представництва інтересів органів прокуратури визначенні підпунктом 5.11.1. пункту 5.11 Положення про Департамент, відповідно до якого вони забезпечують участь у розгляді справ, у тому числі, підготовку та подання апеляційних скарг.
Разом з тим, пунктом 5.8. Положення про Департамент передбачено, що прокурори відділів, зокрема: готують і подають до суду відзиви на позовні заяви, відповіді на відзиви, пояснення, заяви, клопотання, заперечення, апеляційні, касаційні скарги, інші процесуальні документи у справах, у яких Офіс Генерального прокурора (Генеральну прокуратуру України), посадових і службових осіб, що діють від його (її) імені, Генерального прокурора залучено як відповідачів або третіх осіб, та у справах за позовами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) як юридичної особи (самопредставництво), що розглядаються в усіх судах України.
Таким чином, Верховний Суд у справі № 200/6772/20-а дійшов висновку, що за змістом вищенаведених норм, підготовку апеляційних скарг здійснюють як прокурори відділів, так і головні спеціалісти. Проте працівники відділу діють виключно за дорученням керівництва Офісу Генерального прокурора, тому надані Кожушко В. Е. на підтвердження повноважень документи свідчать про право підписанта апеляційної скарги діяти в межах повноважень, передбачених інститутом представництва, а не інституту самопредставництва.
Водночас у справі, яка переглядається Верховним Судом у касаційному порядку, апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2020 від імені Офісу Генерального прокурора також підписано його представником головним спеціалістом відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора Кожушком Віктором Едуардовичем, який на підтвердження своїх повноважень, додав до матеріалів апеляційної скарги виготовлені за допомогою копіювально-розмножувальної техніки: довіреність від 21.09.2020 №     15/1/2-724-20; наказ Генерального прокурора від 08.09.2020 № 2400ц про призначення його на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора; наказ Генерального прокурора від 27.07.2020 № 336 про затвердження Положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора; витяг з Положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора.
Відповідно до матеріалів справи, Кожушко В.  Е. є працівником відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора і працює на посаді головного спеціаліста. 
Отже, враховуючи вищенаведені норми, надані Кожушко В. Е. на підтвердження повноважень документи свідчать про право підписанта апеляційної скарги діяти в межах повноважень, передбачених інститутом представництва, а не інституту самопредставництва.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що наслідки відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою поданою особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати, визначені у статті 305 КАС України.
Таким чином, суду апеляційної інстанції перед розглядом апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора необхідно було встановити на підставі належних та допустимих доказів наявність у представника Офісу Генерального прокурора Кожушка В.  Е. права підписувати апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2020.
Як вже зазначалося вище, відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З огляду на викладене Верховний Суд доходить до висновку, що суд апеляційної інстанції  допустив порушення норм процесуального права, зокрема, ним не було встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим справа підлягає направленню до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 341 КАС України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Оскільки постанова Верховного Суду у справі № 200/6772/20-а, висновки якої необхідно врахувати, ухвалена 24.06.2021, тобто після подання касаційної скарги (11.05.2021), суд у даному випадку не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.
За правилами пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Відповідно до частини четвертої наведеної статті, справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, суд апеляційної інстанції  допустив порушення норм процесуального права, зокрема, ним не було встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим справа підлягає направленню до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Під час нового розгляду справи суду на підставі належних та допустимих доказів потрібно встановити наявність у представника Офісу Генерального прокурора права підписувати апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2020. 
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - Шостого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко Н.М. Мартинюк   В.М. Соколов