УХВАЛА

23 грудня 2021 року 
м. Київ
Справа №  910/2257/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Стратієнко Л.В. - головуючий, судді - Бакуліна С.В., Кролевець О.А., 

розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства "Київський метрополітен"
на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя -Ярмак О.М.) 
від 19.04.2021,
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Скрипка І.М., судді - Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.) 
від 24.11.2021,

у справі за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Канопус Груп" 
про стягнення 19 268,00 грн,

ВСТАНОВИВ:
В лютому 2021 Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулось із позовом до ТОВ "Канопус Груп" про стягнення 19 268,00 грн збитків, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язання щодо реєстрації податкової накладної на проведення господарської операції між сторонами з поставки та оплати товару на суму 115 608,00 грн за видатковою накладною №90703/01 від 03.07.2019, що позбавило позивача права на отримання податкового кредиту на заявлену суму.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі № 910/2257/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено наявності усіх елементів складу правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони спричинених відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та понесеними позивачем збитками саме у розмірі 19 268,00 грн, вини відповідача у заподіянні збитків.

22.12.2021 Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №910/2257/21, в якій просив вказані рішення скасувати та справу прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Дослідивши матеріали касаційної скарги, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

08.02.2020 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 № 460 - ІХ, згідно з яким, зокрема, змінено підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції. 

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.  

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Відповідно до частини 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у цій справі є стягнення стягнення 19 268,00 грн, що значно менше, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2021 (227 000,00 грн), а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа №910/2257/21 є малозначною. При цьому, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У касаційній скарзі скаржник зазначає про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, передбачених пп. "а", "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

В обґрунтування вказаного, скаржник зазначає, що оскаржувані судові рішення у справі №910/2257/21 винесені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки скаржник зазначив ряд судових рішень Верховного Суду, які по-різному застосували відповідні норми права.

Однак такі доводи скаржника колегією суддів не приймаються, оскільки правові висновки у цих справах, свідчать про наявність у них різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення, а тому не доводять наявності неоднакового застосування судом одних і тих самих норм матеріального права.

Крім того, скаржник зазначає, що справа №910/2257/21 становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.

Проте, незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбаченим процесом.

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішення, ухваленого судом апеляційної інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, Верховний Суд, розглянувши доводи, викладені у касаційній скарзі не вбачає підстав передбачених пп. "а", "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України для перегляду у касаційному порядку малозначної справи, а тому дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного за касаційною скаргою Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №910/2257/21, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню. 

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини 3 статті 287, статтею 293 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №910/2257/21 за касаційною скаргою Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021.

2. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №910/2257/21 надіслати скаржнику разом з доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.
Головуючий                                                                                           Л. Стратієнко

Судді                                                                                                        С. Бакуліна

                                                                                                                      О. Кролевець