Ухвала
 
02 лютого 2022 року 
 
м. Київ
 
справа № 757/12076/21-ц
провадження № 61-793ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Роман Васильович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та повернення стягнутих за виконавчим провадженням коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» (далі - ТОВ «ФК «Аланд»), треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Р. В. про визнання виконавчого напису № 3706, вчиненого 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягнутих за виконавчим провадженням коштів.
Позов обґрунтовано тим, що 11 листопада 2020 року приватним виконавцем Клименко Р. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63573905 за виконавчим документом - виконавчим написом нотаріуса № 3706, вчиненим 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Аланд» заборгованості у розмірі 12 997,66 грн, виконавчого збору за вчинення виконавчих дій у розмірі 1 299,00 грн.
Вважала, що оспорюваний нею виконавчий напис нотаріуса № 3706 є таким що не підлягає виконанню, оскільки він був вчинений з грубим порушенням норм чинного законодавства, а саме: нотаріус не дотримався вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та порушив вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595.
Зазначала, що нотаріус не перевірив факту наявності у стягувача права вимоги, не переконався у безспірності заборгованості, не перевірив відомості про місце проживання або місце знаходження боржника та не переконався у тому, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
Звертала увагу, що в постанові про відкриття виконавчого провадження від 11 листопада 2020 року стягувачем зазначено ТОВ «ФК «Аланд», при цьому у пункті 7 резолютивної частини постанови зазначено, що заборгованість виникла за договором кредиту від 09 серпня 2013 року № 004-24501-090813, укладеним з ПАТ «Дельта Банк». Отже, приватний виконавець не звернув увагу, що стягувач, який звернувся для вчинення виконавчого напису, та особа, яка вказана у кредитному договорі, як кредитор, є різними особами, не пов`язаними правонаступництвом. Вказувала на те, що жодних кредитних чи інших нотаріально посвідчених договорів з ТОВ «ФК «Аланд» вона не укладала.
З огляду на вище викладене, просила суд визнати виконавчий напис нотаріуса № 3706, вчинений 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., таким, що не підлягає виконанню та стягнути з ТОВ «ФК «Аланд» на її користь сплачену за виконавчим провадженням № 63573905 суму заборгованості у розмірі 14 966,50 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження свої вимог.
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят  розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено у розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481,00 грн.
 
Предметом спору у цій справі є вимога немайнового характеру, зокрема, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, яка не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики та майнова вимога про стягнення сплаченої за виконавчим провадженням № 63573905 суми заборгованості у розмірі 14 966,50 грн, тобто ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (620 250,00 грн).
 
Відтак, справа є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Крім того, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року, справу віднесено до категорії малозначних, відтак застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на наявність підстав для відкриття касаційного провадження, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
Доводи заявника про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики з питань визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, з огляду на чисельну кількість аналогічних позовів фізичних осіб до приватного нотаріуса Горая О. С. не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник у касаційній скарзі не довів факт існування суперечності висновків судів відносно судової практики Верховного Суду з цього питання. Зазначені заявником судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій зроблені за різної фактично-доказової бази. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, однак не обґрунтовують фундаментальність вирішених у справі правових питань.
 
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значимістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
 
Отже, доводи заявника про наявність винятків, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не заслуговують на увагу, а тому Верховний Суд не має підстав для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Верховний Суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), який вказував, що умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Роман Васильович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та повернення стягнутих за виконавчим провадженням коштів відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак