Постанова
Іменем України
 
19 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 755/13075/20
провадження № 61-12666св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року у складі судді                 Савлук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Заришняк Г.М.,                  Рубан С.М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів та трьох відсотків річних від простроченої суми за користування грошовими коштами.
 
Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач, маючи намір врегулювати питання розподілу спадкового майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яке в майбутньому мало залишитись їм у спадок після батьків, дійшли спільно згоди                           щодо виплати грошової компенсації за частку у вказаній квартирі. Ці відносини сторони оформили у вигляді письмової розписки 17 квітня 2015 року, що підтверджує факт передання позивачем грошових коштів відповідачу в сумі 25 000,00 дол. США; у свою чергу, відповідач зобов`язувалась знятись з реєстрації та звільнити квартиру 
до 30 вересня 2015 року. 
 
Після смерті батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач як спадкоємець першої черги за законом не подавала заяви про прийняття спадщини, тому свідоцтво про право на спадщину за законом щодо частки квартири отримали інші спадкоємці - позивач та їхня мати. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін - ОСОБА_4 . Відповідач порушила попередні домовленості з позивачем та подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, до складу якої входить частка у спірній квартирі. Тобто, незважаючи на отриману грошову компенсацію, відповідач має намір отримати у спадок майно в натурі.
 
Вважає, що відповідачка порушила зобов`язання, які взяла, отримавши грошову компенсацію за частку квартири ще за життя батьків, яким належала ця квартира, висловивши після їх смерті намір прийняти спадщину, що дає підстави визнати отримані відповідачем кошти як безпідставно набуте майно та вимагати їх повернення з урахуванням сплати трьох відсотків річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно одержані кошти в сумі 25 000,00 дол. США та три відсотки річних у розмірі 4 038,34 дол. США, а всього - 29 038,34 дол. США.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від                           03 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відносини між сторонами спору виникли на підставі письмової розписки. 

За узгодженими сторонами умовами, предметом зобов`язання є: передання грошових коштів та підтвердження їх отримання зобов`язаною стороною (відповідачем у справі), обумовлено інші зобов`язання стосовно користування житловим приміщенням відповідачем і третіми особами, що є окремим предметом зобов`язання, а тому позивач безпідставно заявила вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 25 000,00 дол. США на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки обставини щодо набуття відповідачем грошових коштів без достатніх правових підстав не доведені.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 755/13075/20, витребувано її з Дніпровського районного суду м. Києва.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не визначилися зі спірними правовідносинами та не застосували належні норми права.
 
Суди застосували норму права без урахування висновків, викладених 
у постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі                           № 924/1473/15, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, від              13 листопада 2020 року у справі № 199/1308/19, від 23 квітня 2020 року у справі № 501/5213/13-ц. Також касаційна скарга містить посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019року у справі№904/2444/18, від 26 жовтня 2020 року у справі № 132/3826/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 26 червня 
2018 року у справі № 910/9072/17.
 
Доводи іншого учасника справи
 
Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
17 квітня 2015 року ОСОБА_2 написала власноруч розписку такого змісту: « ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 25 000,00 дол. США за частину її майбутньої частки у спадщині на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , розрахунок проведено повністю, претензій до частки у спадщині в квартирі не матиму. Розрахунок проведено повністю, у майбутньому претензій до частини спадщини у квартирі мати не буду. Зобов`язуюсь виписати себе, чоловіка та дочку з квартири, звільнити квартиру до 30 вересня 2015 року».
 
Вказана розписка підписана позивачем і відповідачем, вона складена сторонами під час життя батьків, яким на праві власності і належала зазначена квартира.
 
Сторонами визнається факт отримання відповідачем коштів у зазначеній сумі, а також звільнення нею квартири. 
 
Після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач як спадкоємець першої черги за законом не подавала заяви про прийняття спадщини, тому свідоцтво про право на спадщину за законом щодо частки квартири отримали інші спадкоємці - позивач та їхня мати. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін - ОСОБА_4 , після її смерті відповідачка подала заяву про прийняття спадщини.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
 
Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 вважала, що отримані відповідачем за розпискою кошти є безпідставно набутим майном, та вимагала їх повернення з урахуванням сплати трьох відсотків річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
 
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
 
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
 
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
 
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);  3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
 
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
 
У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. 
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
 
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
 
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
 
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 набула грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, передбачений письмовою розпискою, яка сторонами не оспорюється.
 
Водночас, розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що за життя батьків сторін - власників квартири, 17 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягнуто згоди щодо переходу в майбутньому частки спірної квартири. У зв`язку із досягненням усної домовленості щодо умов переходу майбутньої частки у спадщині на квартиру, позивач передала відповідачу 25 000,00 дол. США, про що остання написала розписку. Відповідно до цієї розписки відповідач отримав від позивача 25 000,00 дол. США за частину її майбутньої частки у спадщині на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зобов`язалась на майбутнє перед ОСОБА_1 про те, що «претензій на частку у спадщині - у квартирі не матиме». ОСОБА_2 зобов`язалась перед ОСОБА_1 про те, що вона зніметься з реєстраційного обліку у квартирі, а також зніме з реєстраційного обліку чоловіка та доньку та звільнить квартиру до 30 вересня 2015 року.
 
Отже, правова підстава щодо отримання коштів між сторонами не виникала, частка у спадщині до позивачки, якою вона розпорядилась та за яку отримала гроші, не перейшла й не могла перейти, оскільки спадщина не відкрилась. Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню.
 
Згідно з частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та юридичні факти.
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ І розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).
 
Таким чином, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року в справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року в справі № 14-16цс18. 
 
Таким чином, ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми за період з 14 вересня 2020 року (дата звернення із позовом до суду) по 19 січня 2021 року у розмірі 263,01 дол. США (25 000 дол. США х 3 х 128 днів (кількість днів прострочення за цей період)/365/100).
 
Щодо вимог касаційної скарги про стягнення судових витрат на сплату судового збору та витрат на правову допомогу
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
 
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18 (провадження № 61-12221св20) зазначено, що «на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (дивись постанову Великої Палати Верховного Суду від                 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц).
 
Разом із тим, до суду першої та касаційної інстанцій не було надано належних доказів на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, такі докази було надано лише до суду апеляційної інстанції, а саме: попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 607,45 грн (а. с. 95), копію меморіального ордеру про здійснення платежу за договором 293 у розмірі 5 500,00 грн; ордер серії КС № 723933 від 29 березня 2021 року на представництво                        ОСОБА_5 інтересів ОСОБА_1 , копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 6619/10 від 26 квітня 2018 року, виданого ОСОБА_5 .
 
З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 500,00 грн.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Враховуючи те, що касаційну скаргу задоволено частково, оскаржувані судові рішення скасовано, позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 7 048,37 грн, апеляційної скарги у розмірі 10 572,55 грн та касаційної скарги у розмірі                         14 096,74 грн.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Ураховуючи те, що судами першої та апеляційної інстанцій було допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
 
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня               2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 25 000,00 дол. США та 3 % річних у розмірі 263,01 дол. США.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 500, 00 (п`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг 31 717 (тридцять одна тисяча сімсот сімнадцять) гривень 66 копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев	
 	  В. М. Коротун   М. Ю. Тітов	
 
Відповідно до частини третьої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України постанову оформила суддя Червинська М. Є.