ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року	Львів	Справа № 140/11919/21 пров. № А/857/448/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                      Хобор Р.Б.,
суддів                                                                           Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.
з участю секретаря судового засідання                         Пославського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2021 року, ухвалене суддею Денисюком Р.С. у м. Луцьку у справі № 140/11919/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування постанов

                                                            В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправними та скасувати постанови про стягнення виконавчого збору від 09.09.2021 року № 64685878 та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 17.09.2021 року № 64685878.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що порядок стягнення виконавчого збору та додаткових витрат виконавчого провадження відмінний від порядку задоволення вимог кредитора встановлений, статтею 1282 Цивільного кодексу України та регулюється Законом України «Про виконавче провадження».
Не погодившись із рішенням суду, його оскаржила позивачка, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка зазначає те, що оскарженими постановами було стягнуто з позивачки виконавчий збір в сумі 35530,38 грн. та додаткові витрати виконавчого провадження в сумі 3500 грн. 
В ході реалізації спадкового майна було стягнуто з боржника 23804,40 грн виконавчого збору та витрати виконавчого провадження.
Оскільки стягувач вирішив залишити в себе 1/2 частину гаража, який не було реалізовано на торгах, то несплачений виконавчий збір в сумі 11725,98 грн та додаткові витрати виконавчого провадження в сумі 3500 грн вирішено стягнути з боржника, тобто позивачки у цій справі.
Позивачка вважає, що вказані постанови винесені із порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відповідно до норм Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вважає, що стягнення виконавчого збору та додаткових витрат виконавчого провадження за її власні кошти є протиправним та порушує її права як спадкоємця.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що у відповідача на примусовому виконанні перебував виконавчий лист у справі № 159/3888/20, який виданий 20.01.2020 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області про звернення стягнення на 1/2 частину незавершеного будівництва житлового будинку, готовністю 100%, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 (бокс № НОМЕР_1 ) який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на 1/2 частину автомобіля марки «ВАЗ2121» д.н.з НОМЕР_2 , та 1/2 частину автомобіля марки «Chevrolet Lacetti» д.н.з НОМЕР_3 , для задоволення вимог ОСОБА_2 , за умовами договору позики, укладеного між ним та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після якого прийняла позивачка, у сумі 607000 грн. 
03.03.2021 року відповідач прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 64685878, пунктом 3 якої постановлено стягнути з боржника виконавчий збір в сумі 60700 грн. 
В межах примусового стягнення проведена оцінка цього майна та його реалізація на електронних торгах.
За заявою стягувача, постановою державного виконавця від 09.09.2021 року йому передано нереалізоване майно, а саме 1/2 частину гаража, за ціною третіх електронних торгів вартістю 117259,80 грн.
09.09.2021 року відповідач прийняв постанову про стягнення з позивачки виконавчого збору в розмірі 35530,38 грн.
17.09.2021 року відповідач прийняв постанову про стягнення додаткових витрат виконавчого провадження № 64685878 в розмірі 3500,00 грн, за проведення оцінки майна, а саме 1/2  частини гаража.
Постановою від 06.10.2021 року закінчено виконавче провадження № 64685878 на підставі п. 9 ч. 1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».
У цій постанові вказано про те, що за результатами продажу майна частково погашено виконавчий збір в сумі 25333,16 грн та витрати виконавчого провадження.
Нестягнутими залишились 11725,98 грн виконавчого збору та 3500,00 грн додаткових витрат виконавчого провадження, які підлягають подальшому стягненню.
16.10.2021 року відповідач прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 67153567 про стягнення виконавчого збору в сумі 11725,98 грн та відкриття виконавчого провадження № 67154686 про стягнення 3500,00 грн додаткових витрат виконавчого провадження.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди. 
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частиною другою даної статті визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Як встановлено частиною четвертою статті 27 Закону № 1404-VIII, постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Тобто, виконавчий збір підлягає стягненню в порядку та розмірі, визначеному Законом № 1404-VІІІ, за рахунок коштів отриманих від реалізації майна боржника, а якщо їх недостатньо для компенсації витрат виконавчого провадження, за рахунок боржника, в порядку визначеному Законом № 1404-VІІІ, шляхом прийняття постанови про стягнення виконавчого збору після закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до норм Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, аналогічно, як і виконавчий збір, стягуються додаткові витрати виконавчого провадження.
Зважаючи на ці норми, апеляційний суд вважає, що оскаржені рішення відповідача відповідають цим нормам права.
На обґрунтування своєї позиції щодо незаконності прийнятих постанов, позивачка посилається на норми статті 1282 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 1282 Цивільного кодексу України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Зважаючи на цю норму позивачка вважає, що не повинна платити виконавчий збір та додаткові витрати виконавчого провадження понад вартість спадкового майна.
Однак, апеляційний суд відхиляє позицію позивачки, оскільки стаття 1218 Цивільного кодексу України регулює відносини боржника і кредитора (стягувача) у зобов`язальних відносинах, у разі стягнення боргу, через невиконання зобов`язань, за рахунок спадкового майна.
Водночас, стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження це правовідносини, які виникають між державою в особі виконавчої служби та боржником, з приводу стягнення витрат держави щодо примусового виконання виконавчих документів.
З наведеного слідує, що правовідносини, які склалися у цій справі є відмінними від тих, які регулює стаття 1218 Цивільного кодексу України.
Порядок стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження врегулюваний Законом № 1404-VІІІ і передбачає їх примусове стягнення за рахунок всього майна боржника в межах суми стягнення.
Отже, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції щодо правомірності оскаржених постанов. З цього слідує, що адміністративний позов необхідно задовольнити.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та  такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2021 року у справі № 140/11919/21 - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повний текст постанови складений 24.02.2022 року