ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 287/33/18-ц
провадження № 61-6027св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державне підприємство «Олевське лісове господарство», Олевська міська рада Житомирської області,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Зарицьким Аркадієм Івановичем, на постанову Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Микитюк О. Ю., Борисюка Р. М., 
Григорусь Н. Й.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державного підприємства (далі - ДП) «Олевське лісове господарство», Олевської міської ради про визнання дій неправомірними, визнання права на приватизацію житлового будинку та зобов`язання провести приватизацію житлового будинку.
В обґрунтування позову вказувала, що у 1969 році її чоловіку ОСОБА_2 , який працював лісничим Кам`янського лісництва, видано ордер на вселення до житлового будинку АДРЕСА_1 . У 1983 році ОСОБА_2 помер, після чого договір найму вказаного житлового будинку переоформлено на її ім`я.
Рішенням профспілкового комітету ДП «Олевське лісове господарство» 
від 20 квітня 2017 року № 75 їй відмовлено у задоволенні заяви про приватизацію житлового будинку АДРЕСА_1 з посиланням на те, що вказаний будинок віднесений до службового житла. Вказану відмову позивач вважала незаконною.
За таких обставин просилавизнати незаконною відмову ДП «Олевське лісове господарство» у проведенні приватизації житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за нею право на приватизацію цього будинку та зобов`язти відповідачів провести приватизацію вказаного будинку.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 17 вересня 
2018 року, ухваленим у складі судді Стратовича О. В., позов задоволено. Визнано незаконною відмову ДП «Олевське лісове господарство» у проведенні приватизації житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право на приватизацію цього будинку; зобов`язано відповідачів провести приватизацію вказаного будинку.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не надали доказів прийняття виконавчим комітетом місцевої ради рішення про включення спірного будинку до числа службових і видання ОСОБА_2 спеціального ордеру. Тому житловий будинок АДРЕСА_2 є відомчим будинком, який належить до державного житлового фонду і є об`єктом приватизації.
Місцевий суд вважав незаконним рішення профспілкового комітету 
ДП «Олевське лісове господарство» від 20 квітня 2017 року про відмову позивачу у наданні дозволу на приватизацію житлового будинку, оскільки профспілковий комітет не є органом, який статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» уповноважений здійснювати приватизацію.
Врахувавши, що згідно з договором найму ОСОБА_1 має право постійного користування житловим будинком АДРЕСА_1 , проживає у ньому постійно, житловий чек для приватизації державного житлового фонду не використала, суд дійшов висновку, що вона має право на приватизацію спірного житла.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року задоволено апеляційну скаргу ДП «Олевське лісове господарство», скасовано рішення Олевського районного суду Житомирської області від 17 вересня 
2018 року і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 є відомчим будинком, який належить до державного житлового фонду і є об`єктом приватизації.
В цей же час апеляційний суд зазначив, що позивач не надала доказів отримання ОСОБА_2 ордеру на зайняття жилого приміщення або укладення ним договору найму. Також суд апеляційної інстанції вказав про недоведення позивачем факту укладення нею договору найму вказаного житлового приміщення протягом 1969-2018 років, а за повідомленням 
ДП «Олевське лісове господарство» з позивачем договір найму не укладався. За висновком апеляційного суду реєстрація ОСОБА_1 з 1996 року у селі Кам`янка Олевського району Житомирської області (без зазначення адреси) не свідчить про існування договору найму жилого приміщення.
Врахувавши ненадання позивачем письмового договору найму або рішення суду, яким встановлено її право на користування спірним приміщенням на умовах найму, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач у розумінні статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не є особою, яка використовує житлове приміщення на умовах найму, тому підстави для задоволення позову відсутні.
Крім того, апеляційний суд зазначив, що Олевська міська рада Житомирської області, на баланс якої вказаний будинок не передавався, не наділена повноваженнями щодо його приватизації.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У березні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зарицький А. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року і залишити в силі рішення Олевського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 вселилась до вказаного житлового будинку на законних підставах, законність її проживання у ньому протягом 48 років та факт видачі ордера на вселення до цього будинку її чоловіку ніким не оспорювалися.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що відсутність у неї ордера у зв`язку з його незбереженням ДП «Олевське лісове господарство» та відсутність його на зберіганні у архівному секторі Олевської районної державної адміністрації Житомирської області не вказує на відсутність у позивача прав наймача вказаного будинку та права на його приватизацію.
Заявник вважає, що висновок апеляційного суду про те, що позивач не є особою, яка використовує житлове приміщення на умовах найму, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц (провадження № 61-21628св18).
На думку заявника, суд апеляційної інстанції не врахував, що підставою для відмови ОСОБА_1 у приватизації вказаного житлового будинку 
ДП «Олевське лісове господарство» зазначило неможливість приватизації цього будинку у зв`язку з віднесенням його до службового житла. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову з підстав відсутності у позивача права користування вказаним будинком, яке не заперечувалось ДП «Олевське лісове господарство», суд апеляційної інстанції порушив принцип змагальності.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 10 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у 1969 році житловий будинок АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію та взятий на облік основних засобів Олевського держлісгоспу. У тому ж році цей будинок наданий для проживання ОСОБА_2 , який на той час працював лісничим Камянського лісництва. У 1983 році ОСОБА_2 помер.
Суди встановили, що дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишилась проживати в будинку після смерті чоловіка, що підтверджується списком службових житлових квартир від 1 січня 2001 року та довідкою Олевської міської ради Житомирської області про склад сім`ї від 10 листопада 2017 року.
З довідки філії Житомирського обласного управління Акціонерного 
товариства «Ощадбанк» ТВБВ № 10005/036 від 30 січня 2018 року суди встановили, що ОСОБА_1 житловий чек не отримувала.
Рішенням профкому ДП «Олевське лісове господарство» від 20 квітня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на приватизацію будинку АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 до виходу на пенсію працювала в ДП «Олевське лісове господарство».
З повідомлення ДП «Олевське лісове господарство» № 745 від 18 жовтня 
2017 року суд першої інстанції встановив, що ордер на вселення до будинку АДРЕСА_1 видавався ОСОБА_2 .
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 , поданої адвокатом Зарицьким А. І., на постанову Житомирського апеляційного суду 
від 18 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Частиною першою статті 118 ЖК Української РСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Згідно з частиною першою статті 122 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що ДП «Олевське лісове господарство» не надало доказів на підтвердження того, що виконавчий комітет місцевої ради приймав рішення про включення будинку АДРЕСА_1 до числа службових і видав ОСОБА_2 спеціальний ордер, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для визнання незаконною відмови ДП «Олевське лісове господарство» у проведенні приватизації житлового будинку АДРЕСА_1 з підстав віднесення цього житла до службового.
Вважаючи недоведеними обставини щодо віднесення вказаного житлового будинку до службового житла, що було підставою для відмови ОСОБА_1 у приватизації цього будинку, суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконною відмови ДП «Олевське лісове господарство» у проведенні приватизації та в порушення статті 382 ЦПК України не зазначив в оскаржуваній постанові мотивів, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення вказаних позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції на підставі оцінки тих же доказів дійшов протилежних висновків, не вказавши на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, допущених при оцінці доказів, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з 
дотриманням вимог закону, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконною відмови у проведенні приватизації з підстав віднесення житлового будинку до службового житла.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконною відмови у приватизації, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, правильно застосував норми права і ухвалив у цій частині рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Суд апеляційної інстанції у частині вирішення вказаних позовних вимог, неповно врахувавши обставини справи, помилково скасував в цій частині рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
Згідно зі статтею 413 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
За таких обставин касаційний суд скасовує постанову Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконною відмови у приватизації і залишає в цій частині в силі рішення Олевського районного суду Житомирської області від 17 вересня 
2018 року.
Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про визнання права на приватизацію та зобов`язання провести приватизацію з підстав відсутності у ОСОБА_1 права користування вказаним житловим будинком.
Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) 
і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 
у 1969 році житловий будинок АДРЕСА_1 надано у користування чоловіку позивача -    ОСОБА_2 на підставі відповідного ордера.
З листа ДП «Олевське лісове господарство» № 745 від 18 жовтня 2017 року суди встановили, що документи, на підставі яких    ОСОБА_2 надано у користування вказаний будинок у підприємства відсутні, однак можуть знаходитись в архівному секторі Олевської районної державної адміністрації Житомирської області.
Листом від 7 листопада 2017 року № 157 архівний сектор Олевської районної державної адміністрації Житомирської області повідомив про відсутність на зберіганні документів Олевського державного лісового господарства 
за 1968-1970 роки.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц (провадження № 61-21628св18) колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відмови відповідного органу у здійсненні приватизації житла у зв`язку з відсутністю ордеру, якщо такий не зберігся на відповідному підприємстві.
Вважаючи ненадання ОСОБА_1 виданого її чоловіку ордеру на вселення до вказаного будинку підставою для відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідачі не заперечували факт видання такого ордеру, проте його примірник не зберігся ні в ДП «Олевське лісове господарство», ні в архівному секторі Олевської районної державної адміністрації Житомирської області. Незбереження ордеру, у випадку наявності усіх інших документів, не може бути перешкодою для реалізації громадянином права на приватизацію, тому вказаний висновок апеляційного суду є помилковим.
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
За положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК Української РСР).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом з наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.
Частиною другою статті 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її заяви про приватизацію житлового будинку АДРЕСА_1 ДП «Олевське лісове господарство» у листі від 28 серпня 2017 року вказало єдину підставу - віднесення вказаного будинку до службового житла, що унеможливлює його приватизацію.
Відмову з вказаних підстав у задоволенні відповідної заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції правильно вважав незаконною.
При цьому, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про приватизацію вказаного житлового будинку, ДП «Олевське лісове господарство» не надавало оцінки обставинам щодо існування правових підстав вважати позивача наймачем вказаного будинку після смерті основного наймача ОСОБА_2 .
Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, 
від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey) пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) пункт 119).
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Як зазначив ЄСПЛ у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою.
Надаючи оцінку поданим ОСОБА_1 документам щодо існування у неї права на приватизацію, суд апеляційної інстанції не врахував, що вирішення вказаного питання та прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції органу приватизації, а надати оцінку законності дій такого органу суд може тільки після прийняття ним рішення.
Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом у постанові 
від 4 серпня 2021 року у справі № 316/672/18 (провадження № 61-5526св19).
Апеляційний суд не врахував, що дії ДП «Олевське лісове господарство»щодо відмови позивачу у приватизації житлового будинку з підстав віднесення вказаного будинку до службового житла, які суди попередніх інстанцій вважали незаконними, можуть свідчити про бездіяльність відповідного органу, що призвела до порушення права ОСОБА_2 на вирішення питання щодо приватизації.
Таким чином, якщо орган місцевого самоврядування та приватизаційний орган зволікають з винесенням відповідних рішень (відмова у приватизації з помилкових підстав), вони мають бути зобов`язані вжити всіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність ОСОБА_2 .
Аналогічні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію викладено Верховним Судом у постановах від 8 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження у справі № 61-21545св19), від 10 лютого 2021 року у справі № 760/23067/19 (провадження № 61-12363св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 750/13452/19 (провадження № 61-17389св20) та 
від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20).
Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки фактичним обставинам справи, не врахував, що подана ОСОБА_1 заява про приватизацію будинку залишена без задоволення з помилкових підстав, в цей же час питання існування правових підстав вважати позивача наймачем вказаного будинку безпідставно не вирішено органом приватизації, тому фактично рішення за результатом розгляду заяви позивача не прийнято.
Суд першої інстанції правильно врахував незаконність мотивів відмови 
ДП «Олевське лісове господарство» у приватизації вказаного будинку, проте дійшов передчасного висновку про захист прав позивача шляхом визнання за нею права на приватизацію та зобов`язання відповідачів провести приватизацію за відсутності рішення ДП «Олевське лісове господарство»про відмову позивачу у приватизації з підстав відсутності у неї права користування об`єктом приватизації.
Враховуючи, що вирішення питання про існування у ОСОБА_3 прав наймача житлового будинку АДРЕСА_1 та прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції органу приватизації, а надати оцінку законності дій такого органу суд може тільки після прийняття ним рішення, у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині вирішення позовних вимог про визнання права на приватизацію та зобов`язання провести приватизацію житлового будинку необхідно відмовити у зв`язку з передчасністю таких вимог, оскільки на момент розгляду справи між сторонами відсутній спір щодо існування або відсутності у позивача прав наймача спірного житла .
У іншому випадку, вирішення таких вимог, з урахуванням конкретних обставин даної справи, призведе до порушення принципу юридичної визначеності.
Відповідно до статті 412 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про визнання права на приватизацію та зобов`язання провести приватизацію житлового будинку, однак вказав неналежні мотиви та підстави для такого висновку, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає зміні у її мотивувальній частині.
Керуючись статтями 413, 412 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Зарицьким Аркадієм Івановичем, задовольнити частково.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Олевське лісове господарство» про визнання дій неправомірними скасувати і залишити в цій частині в силі рішення Олевського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Олевське лісове господарство» і Олевської міської ради Житомирської області про визнання права на приватизацію житлового будинку та зобов`язання провести приватизацію житлового будинкузмінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук