Номер провадження: 22-ц/813/3349/22 
Номер справи місцевого суду: 520/2056/15-ц
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Стадніченко А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Луняченка В.О., повний текст рішення складений 16 квітня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до  Одеської міської  ради, ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 в інтересах  якого діє опікун  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення частки  померлого  в праві  спільної сумісної власності  на земельну ділянку, визнання права  власності  в порядку  спадкування за законом, -
в с т а н о в и в:
У лютому 2015 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Одеської міської  ради, ОСОБА_2 треті особи ОСОБА_3 в інтересах  якого діє опікун  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення частки  померлого  в праві  спільної сумісної власності  на земельну ділянку, визнання права  власності  в порядку  спадкування за законом, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просила:
- визнати за ОСОБА_1 права власності на 7/75 частки житлового будинку з надвірними спорудами що розташованого у м. Одесі, загальною площею 57,6 кв. м по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з: частини житлового будинку літ «А» в складі приміщень розташованих на 1 поверсі: 1-2 – коридор, площею 13,9 кв.м. ; 1а-5 – коридор, площею 11,4 кв.м.; 1а-6 – житлової кімнати , площею 13,2 кв.м.; 1-7 – житлової кімнати, площею 15,2 кв.м.; прибудови літ «а», площею 17,6 кв.м.; в складі приміщень: 1.1 – ванни, площею 3,3 кв.м.;1-3 – кухні, площею 7,7 кв.м.; 1-4 – коридору, площею 6,6 кв.м, відповідно до Технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виконаного КП БТІ ОМР 22.02.2014 року;
- визначити що частка померлого ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0658 га (658 кв. м), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належала померлому на підставі Державного акту серії Р1 №453903, зареєстрованого в реєстрі державних актів за №2072/7589 від 31.12.2002 року, на момент смерті - становила 1/3 частини;
- визнати права власності на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0658 га (або 658 кв. м), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно із мережами визначеними у висновку судової земельно-технічної експертизи.
У обґрунтування свого позову зазначила, що після смерті батька –  ОСОБА_7 , вона, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Давидової К. Ю. для оформлення спадщини та 03 квітня 2014 року було заведено спадкову справу.
17 листопада 2014 року вона отримала від нотаріуса інформаційний лист, в якому нотаріус повідомила її, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого батька неможливо у зв`язку з тим, що нею не було надано оригіналів правовстановлюючих документів, на підставі яких померлий вважається власником спадкового майна.
Внаслідок розрахунку ідеальних часток, затверджених розпорядженням Київської районної держаної адміністрації м. Одеси від 05 липня 2006 року №772, належна ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частка у житловому будинку з надвірними спорудами   АДРЕСА_1 була змінена з 7/30 на 7/25 (тобто по 7/75 – кожному) і ця зміна підлягала обов`язковій перереєстрації, однак її батько за життя це не зробив, що є перешкодою для отримання нею свідоцтва про право на спадщину.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд в порушення вимог закону, встановивши всі обставини, що мають значення для справи, на підставі наданих та витребуваних судом належних доказів, маючи достатньо підстав для задоволення позовних вимог безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Відзиву до суду надано не було.
В судове засідання, призначене на 09 лютого 2022 року  ОСОБА_1    ОСОБА_3 , в інтересах  якого діє опікун  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , представник Одеської міської  ради не з`явилися, були сповіщеніналежним чином (а.с. 34-44 т. 5).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Строіч Л.Т., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає з наступних підстав.
Згідно зі ст. 1220 ЦК України Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.
Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Згідно зі ст. ст. 1269-1270 спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218, 1233 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За правилами статей 1296, 1297, 1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину; спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно; свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцями після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель на споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Зі змісту статті 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частини. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_7 , який помер   ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7 т. 1).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого  10 травня 2002 року Третьою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 3-1951, ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 отримали у спадок 7/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 (а.с. 10 т. 1).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом складається з 7/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та в цілому складається з кам`яної житлової будівлі, загальна площа, якої становить 57,6 кв.м., та надвірних споруд № 1-4, 6-8 огорожа, І, ІІ- мостіння.
На самовільно возведенні споруди: літ «а4», «а5», «а6», «а7» - прибудови, літ. «О» - вбиральня, літ «К», «М», «Ж» - гаражі, літ «Л» - навіс, літ «а8» - тамбур, «а1, а2, а3, А1» прибудови – свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 10 т. 1).
Свідоцтво про право на спадщину зареєстровано 24 липня 2002 року в Одеському БТИ, про що зроблено відмітку на свідоцтві (а.с. 10 оборот т. 1).
ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 31.12.2002 року отримали державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1464 га, розташовану за АДРЕСА_1 (а.с. 11 т. 1).
За договором купівлі-продажу ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , 31.12.2002 року продали частку земельної ділянки розміром 799,94 кв.м., розташованої за АДРЕСА_1 (а.с.132 т. 1).
При укладенні вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки відбувся поділ земельної ділянки на дві самостійні земельні ділянки площами 664,30 кв.м., яка залишилась у ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , та 799.94 кв.м. (відчужувана),яку придбала ОСОБА_8 , що підтверджується ситуаційною схемою плану поділу, доданим до договору купівлі-продажу (а.с. 133 т. 1).
Розпорядженням Київської районної адміністрації за № 772 від 05 липня 2006 року затверджено розрахунок ідеальних часток у домоволодінні за АДРЕСА_1 (а.с. 47 т. 1).
Відповідно до цього розпорядження, на підставі заяви ОСОБА_9 затверджено розрахунок ідеальних часток у домоволодінні АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 належить 7/30 частин домобудівні на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.05.2002 року. У фактичному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 знаходиться у житловому будинку літ «А»: 1а- 6/13,2 кв.м. – житлова, 1-7/15,2 кв.м. – житлова, 1а-5/11,4 кв.м. – коридор, 1-2/13,9 кв.м. – коридор, 1-1/3,3 кв.м. ванна, 1-4/6,6 кв.м. – коридор, 1-3/7,7 кв.м. – кухня, що складає 7/25 частин домоволодіння.
В рахунок ідеальних часток не увійшли самочинно збудовані ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 будівлі: прибудова літ «А», 2-й поверх літ «А», тамбур «а6», прибудова літ. «а7», «а9», вбиральня «О».
Розпорядженням Київської районної адміністрації за № 772 від 05 липня 2006 року, передбачено затвердити розрахунок ідеальних часток та оформити право власності у встановленому законом порядку за ОСОБА_7 7/25 часток домоволодіння. Запропонувати КП «ОМБТІ та РОН» внести зміни в реєстраційну справу (а.с. 47 т. 1).
Підставою для видачі розпорядження, стало колективне звернення ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , яка призначена опікуном ОСОБА_3 . Відповідно до цього звернення ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 також просили видати їм свідоцтва про право власності на 7/25 часток (а.с. 51 т. 1).
Згідно з листом-відповіддю комунального підприємства «ОМБТІ та РОН» від 16 липня 2014 року, право власності на 7/30 частки домобудівні по АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 17 т. 1).
Внаслідок розрахунку ідеальних часток, затвердженим розпорядженням Київської районної державної адміністрації м. Одеси від 05 липня 2006 року, частка належна ОСОБА_7 в житловому будинку з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 була змінена, і ця зміна підлягала перереєстрації. 
Відповідно до розрахунку нова доля ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 складає 7/25 (а.с. 17 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер (актовий запис про смерть № 1 Генерального консульства України у Шанхаї від 17 грудня 2013 року) та після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частки житлового будинку з надвірними спорудами та частки земельної ділянки, розташованих АДРЕСА_1 (а.с. 5 т. 1).
Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті  ОСОБА_7  є його донька – позивач ОСОБА_1 , яка 28.03.2014 року звернулась з заявою про прийняття спадщини (а.с. 67 т. 1).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 квітня 2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку (а.с. 89 т. 1).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи позивачем не доведено що спадкодавцю при житті на праві власності належало 7/25 частин домоволодіння       АДРЕСА_2 та що зазначене майно складалось саме із тих приміщень, право власності на які просить визнати позивачка у порядку спадкування, а тому у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання факту належності спадкодавцю на праві спільної часткової власності 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0658 га (658 кв.м), яка розташована по    АДРЕСА_2 , суд вважав, що на момент смерті ОСОБА_7 він, як і інші співвласники, не оформив належним чином, шляхом отримання державного акту, новоутворену земельну ділянку після відчуження частини земельної ділянки зареєстрованої згідно державного акту серії Р1 №453903, зареєстрованого в реєстрі державних актів за №2072/7589 від 31.12.2002 року, а тому зазначена земельна ділянка не може вважатись як власність яка є спадщиною.
З такими висновками суду, колегія суддів не погоджується за таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Розкривши поняття права на справедливий судовий розгляд в контексті права на доступ до суду, Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці зазначає, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Belesandothers v. theCzechRepublic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), п.49).
Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». Таким чином, у пункті 1 статті 6 представлено «право на суд», разом із «правом на доступ до суду», тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. theUnitedKingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), п.36).
«Право на суд» та «право на доступ до суду» не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), п.59; DeGeouffredelaPradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), п.28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], п.229).
Європейський Суд в своїх рішеннях підкреслює, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним та ілюзорним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), п.п.36,38).
В той же час, за певних обставин справи практичний та ефективний характер цього права може бути порушено через суворе трактування процесуального правила – «надмірний формалізм».
Визначаючи критерії «надмірного формалізму», Європейський Суд з прав людини у справі «Зубац проти Хорватії» (ZUBAC v. CROATIA), рішення від 5 квітня 2018 року, наголосив на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, попереджатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду.
При цьому у практиці Суду закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це, зазвичай, відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист.
Оцінювання скарги на надмірний формалізм у рішеннях національних судів зазвичай буде результатом розгляду справи в цілому, з урахуванням конкретних обставин такої справи. При проведенні оцінювання Суд часто наголошує на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей.
Зокрема, Суд зазначає, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (п.п.96-98).
Судом встановлено, що ОСОБА_7 належало 7/30 частин будинку відповідно до свідоцтва про спадкування. Перерахунок з 7/30 на 7/75 жодним чином не змінив об`єм спадкової маси, більш того ОСОБА_7 звертаючись до компетентних органів просив з урахуванням зміни часток видати свідоцтво про право власності. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачем не доведено, що майно складалось саме із тих приміщень, право власності на які просить визнати позивачка у порядку спадкування, поза увагою суду залишилась та обставина, що ОСОБА_1 , відповідно до остаточно заявлених позовних вимог просила визнати за нею права власності на 7/75 частки житлового будинку з надвірними спорудами що розташованого у АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з: частини житлового будинку літ «А» в складі приміщень розташованих на 1 поверсі: 1-2 – коридор, площею 13,9 кв.м. ; 1а-5 – коридор, площею 11,4 кв.м.; 1а-6 – житлової кімнати , площею 13,2 кв.м.; 1-7 – житлової кімнати, площею 15,2 кв.м.; прибудови літ «а», площею 17,6 кв.м.; в складі приміщень: 1.1 – ванни, площею 3,3 кв.м.;1-3 – кухні, площею 7,7 кв.м.; 1-4 – коридору, площею 6,6 кв.м, відповідно до Технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виконаного КП БТІ ОМР 22.02.2014 року.
В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
ОСОБА_1 просила визнати право власності на ту частку, яка належала її батько ОСОБА_11 , а саме 7/75 часток в будинку АДРЕСА_4 , вимог про визнання права власності на конкретні приміщення позивачем не заявлялися.
Відповідно до розпорядження Київської районної адміністрації № 772 від 05.07.2006 року, ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 21.02.2003 року належить 7/30 частин домоволодіння, ОСОБА_7 належить частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.05.2002 року, та належить 7/30 частин домобудівні, ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 26.08.2003 року належить 7/30 частин домоволодіння.
У фактичному користуванні знаходиться у житловому будинку літ «А»: 1а- 6/13,2 кв.м. – житлова, 1-7/15,2 кв.м. – житлова, 1а-5/11,4 кв.м. – коридор, 1-2/13,9 кв.м. – коридор, 1-1/3,3 кв.м. ванна, 1-4/6,6 кв.м. – коридор, 1-3/7,7 кв.м. – кухня, що складає 7/25 частин домоволодіння.
В рахунок ідеальних часток не увійшли самочинно збудовані ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 будівлі: прибудова літ «А», 2-й поверх літ «А», тамбур «а6», прибудова літ. «а7», «а9», вбиральня «О» (а.с. 24 т. 4).
З матеріалів справи вбачається, що на момент смерті ОСОБА_7 належало, згідно розрахунку ідеальних часток, одна третя частина від 7/25 частки домоволодіння (тобто 7/75 частин ), без визначення складу приміщень, так як розмір часток ОСОБА_9 визначений у розмірі 18/25 частин домоволодіння а у користуванні трьох інших співвласників домоволодіння: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 всього 7/25 частини.
Висновки суду, про те, що ОСОБА_1 також просить визнати право власності на самочинні будівлі, спростовуються матеріалами справи.
З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів, приходить до висновку, що ОСОБА_12 був власником 7/75 часток будинку, у житловому будинку, якій складається літ. «А»: 1а- 6/13,2 кв.м. – житлова, 1-7/15,2 кв.м. – житлова, 1а-5/11,4 кв.м. – коридор, 1-2/13,9 кв.м. – коридор, 1-1/3,3 кв.м. ванна, 1-4/6,6 кв.м. – коридор, 1-3/7,7 кв.м. – кухня.
Більш того, відповідно до висновку експерта, зазначені вище приміщення не є самочинними (а.с. 123 т. 4).
За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею право власності в порядку спадкування, після смерті батька ОСОБА_11 на 7/75 частин будинку АДРЕСА_1 якій складається в цілому з літ «А»: 1а- 6/13,2 кв.м. – житлова, 1-7/15,2 кв.м. – житлова, 1а-5/11,4 кв.м. – коридор, 1-2/13,9 кв.м. – коридор, 1-1/3,3 кв.м. ванна, 1-4/6,6 кв.м. – коридор, 1-3/7,7 кв.м. – кухня.
Відповідно до матеріалів справи у ОСОБА_7 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_7 , виникло право власності на земельну ділянку, частку розміром 799,94 кв.м., якої в подальшому за договором купівлі-продажу було продано. При укладенні вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки відбувся поділ земельної ділянки на дві самостійні земельні ділянки, частина якої у розмірі 664,30 кв.м., залишилась у  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_7  (а.с. 133 т. 1). 
Позивач звертаючись до суду, просила визначити, що частка померлого ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0658 га (658 кв. м), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належала померлому на підставі Державного акту серії Р1 №453903, зареєстрованого в реєстрі державних актів за №2072/7589 від 31.12.2002 року, на момент смерті - становила 1/3 частини та визнати права власності на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0658 га (або 658 кв. м), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно із мережами визначеними у висновку судової земельно-технічної експертизи.
Відповідно до висновку експерта, фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 , на момент складання висновку становить 0,0658 га. (а.с. 109-123 т. 4). 
З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Що стосується позовних вимог про встановлення меж земельної ділянки відповідно до висновку експерта, колегія суддів вважає, що до встановлення порядку користування не можливо встановлювати межи земельної ділянки, однак погоджується з позовними вимогами про визнання права власності на 1/3 частину фактичної площі земельної ділянки, про яку зазначено позивачем.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року – скасувати.
Прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 до  Одеської міської  ради, ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 в інтересах  якого діє опікун  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення частки  померлого  в праві  спільної сумісної власності  на земельну ділянку, визнання права  власності  в порядку  спадкування за законом – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 7/75 частки житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складається з: частини житлового будинку літ. «А», в складі приміщень розташованих на 1-му поверсі: 1-2 - коридор, площею 13,9 кв.м.; 1а-5 - коридор, площею 11,4 кв.м.; 1а-6 - житлова, площею 13,2 кв.м.; 1-7 - житлова, площею 15,2 кв.м.; прибудови літ. «а», площею 17,6 кв.м., в складі приміщень:1-1 - ванна, площею 3,3 кв.м.; 1-3 - кухня, площею 7,7 кв.м.; 1-4 - коридор, площею 6,6 кв.м., відповідно до Технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виконаного КП «БТІ» Одеської міської ради - 22.02.2014 року.
Визначити, що частка померлого ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0658 га (658 кв.м.), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належала померлому на підставі Державного акту серії Р1 №453903, зареєстрованого в реєстрі державних актів №2072/7589 від 31.12.2002 року, на момент смерті - становила 1/3 частини.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0658 га (658 кв.м.), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В решті задоволення позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 21 лютого 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра