ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
                                                            Головуючий суддя першої інстанції: Зозуля Д.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року	Львів	Справа № 460/631/21 пров. № А/857/18374/21	

          Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді:                                        Бруновської Н.В.  
суддів:                                                            Шавеля Р.М., Хобор Р.Б.
з участю секретаря судового засідання:           Пославського Д.Б.
представника апелянта:                              Цинайко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 460/631/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.-
ВСТАНОВИВ:
02.02.2021р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Рівненської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, стягнення надбавки за класний чин в розмірі 2400,00 грн. та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01.09.2021р. позов задоволено частково. Суд стягнув з Рівненської обласної прокуратури в користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. В решті вимог суд відмовив.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,     ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01.09.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Крім того, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Рівненська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу. Просить суд, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення яким в позові відмовити повністю.
В судовому засіданні представник апелянта Рівненської обласної прокуратури  Цинайко Н.І. просив суд, апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури задоволити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку  ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.
У відповідності до ст.11 Закону України  «Про прокуратуру», п.п. 2 ч.1 п.19 розділу II  Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 23.12.2020р. Прокуратурою Рівненської області прийнято наказ №1312к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України  «Про прокуратуру» з 30.12. 2020р.(а.с.26).
Підставою для прийняття вказаного наказу є Рішення №14 Шістнадцятої кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою від 30.11.2020р. (а.с. 25).
Цим же наказом Відділу фінансування та бухгалтерського обліку Рівненської обласної прокуратури доручено провести остаточний розрахунок з позивачем та виплатою останньому компенсації за невикористані щорічні та додаткові відпустки.
Розрахунок по даному наказу з ОСОБА_1 проведений своєчасно і в повному розмірі. При кінцевому розрахунку вихідна допомога у зв`язку зі звільненням останньому не виплачувалася.
Щодо вимоги про стягнення вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку при звільненні колегія зазначає наступне.
ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України видно, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених, зокрема, у п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VІІ (надалі – Закон №  1697-VІІ) не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення працівника з підстави, визначеної п.9 ч.1 ст.51 цього Закону (неуспішне проходження атестації).
Тобто, Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Таке питання передбачене у ст.44  КЗпП України.
п.2 ч.1 розділу1 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019р. № 113-IX внесено зміни до КЗпП України., відповідно до яких діяльність працівників органів прокуратури має регулюватись законом, який регулює їхній статус.
Отже, цим Законом не визначено особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачено, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
ч.5 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697 та ч.4 ст.40 КЗпП України встановлений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Проте, до цього переліку не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з Рівненської обласної прокуратури в користь ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку при звільненні. Оскільки нормами спеціального законодавства – Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697 не врегулювано питання виплати вихідної допомоги при звільненні, а тому до спірних правовідносин підлягає до застосування норми КЗпП України. Тому, апеляційна скарга Рівненської обласної прокуратури не підлягає до задоволення за безпідставністю вимог.
Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією яка викладена Верховним Судом в постановах від 21.01.2021р. у справі № 260/1890/19, від 15.04.2021р. у справі 440/3166/20, від 24.06.2021р. у справі № 420/4887/20.
Щодо вимоги про стягнення надбавки за класний чин колегія суддів зазначає наступне.
19.09.2019р. Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури" № 113-IX, яким, серед іншого, визнано такими, що втратили чинність норми Закону України «Про прокуратуру»  від 05.11.1991р. №1789, у тому числі, ч.1 ст.49 такого, якою однією зі складових заробітної плати прокурорів визначалась надбавка за класні чини, а також норми Положення про класні чини працівників органів прокуратури України».
Вищезазначений законодавчий акт набрав чинності з 25.09.2019р.
З набранням 25.09.2019р. Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113- IX  ч. 1 ст.49 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-XII та Постанова Верховної Ради України від 06.11.1991р. № 1795 – XII «Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України» втратити чинність.
Слід зазначити, що саме положення вищевказаних нормативно-правових актів встановлювали класні чини прокурорів та їх право на надбавку за класний чин.
Отже, з 25.09.2019р. скасовано одну із складових заробітної плати прокурорів – надбавку за класний чин.
Тобто, з 25.09.2019р. спеціальними законодавчими нормами, що регулюють порядок переоплати праці прокурорів, не встановлено такої складової заробітної плати прокурора, як надбавка за класний чин.
Покликання апелянта на Постанову Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. № 505 ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури  із урахуванням відповідних змін, внесених Постановами Кабінету Міністрів України є необґрунтованим, оскільки вказані нормативні акти лише визначали розмір надбавку за класний чин, а не встановлювали.
Тому, доводи апелянта ОСОБА_1 про порушення його прав при невключенні до складу заробітної плати надбавки за класний чин  у вересні є безпідставними, а висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення надбавки за класний чин є вірними.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів зазначає наступне.
Із змісту ст. 117 КЗпП України   видно, що лише в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  ст.117КЗпП України відповідальність.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17  під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора з підстав п.9 ч.1ст.51 Закону України «Про прокуратуру», що свідчить про відсутність вини суб`єкта владних повноважень в особі Рівненської обласної прокуратури з приводу не виплати цієї допомоги при звільненні та як наслідок, відсутності підстав для застосування вимог ст.ст. 116,117 КЗпП України.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відсутня вина суб`єкта владних повноважень в особі Рівненської обласної прокуратури.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, в частині стягнення з Рівненської обласної прокуратури в користь позивача вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, оскільки таке право гарантоване ст. 44 КЗпП України.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційних скарг зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.243,286,310,315,317,321,322,325,329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 460/631/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. М. Шавель 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 21.02.22р.