УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 січня 2022 року
м. Київ
справа № 686/15039/18
провадження № 51-6167ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 вересня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018240010002329, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Первомайськ республіка Молдова, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , у силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі — КК України), раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 307 КК України,
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Георгіївка, Жармінський район Семипалатінської області, Республіка Казахстан, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_3 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – вироком Хмельницького міськрайонного Хмельницької області суду від 08 квітня 2019 року за ч. 1 ст. 289, засуджено, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
Суть питання
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 вересня 2020 року ОСОБА_5 засуджено до покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 289 КК України на строк 4 роки із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, крім житла; за ч. 2 ст. 307 КК України – на строк 5 років із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, крім житла.
Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 289 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин 06 квітня 2018 року близько 04 год 00 хв, перебуваючи разом зі своїм знайомими ОСОБА_6 біля будинку № 5 по вул. Героїв АТО у м. Хмельницький, помітили автомобіль ВАЗ 21093, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований біля під`їзду № 1 зазначеного будинку, який перебував у користуванні потерпілого ОСОБА_7 та згідно свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_8 , і за відсутності дозволу власника керувати вищевказаним транспортним засобом, будучи обізнаним про спосіб відкриття дверей салону даного автомобіля за допомогою заздалегідь заготовлених ножиців, які він приніс із собою, відкривши передні двері зі сторони водія проник у середину салону автомобіля, встановивши таким чином контроль над цим автомобілем. Надалі, відкотивши вказаний транспортний засіб, шляхом штовхання за допомогою фізичної сили ОСОБА_6 , який знаходився неподалік із свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які не були обізнані та не усвідомлювали незаконність дій останніх щодо незаконного заволодіння даним транспортним засобом, ОСОБА_5 завів його з буксиру. Своїми протиправними діями ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду в розмірі 39 тис. 090 грн.
Окрім цього, продовжуючи свої злочинні дії, близько 04 год 40 хв, ОСОБА_5 спільно із ОСОБА_6 , перебуваючи у м. Хмельницький по вул. Зіньковського зайшли у двір будинку № 1, підійшли до автомобіля «OpelKadett», д.н.з. НОМЕР_2 , червоного кольору, який перебуває у користуванні потерпілого ОСОБА_11 та згідно свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_12 , та умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою заволодіння чужим майном всупереч волі власника, ОСОБА_6 , відкривши передні двері зі сторони водія, які були не замкненні, сів за кермо зазначеного автомобіля, встановивши таким чином контроль над зазначеним автомобілем.
В подальшому, ОСОБА_6 спробував завести двигун автомобіля однак йому це не вдалось, тому ОСОБА_5 , перебуваючи за кермом автомобіля ВАЗ 21093, д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом буксирування, почав переміщати транспортний засіб, із вул. Раєвського за межі м. Хмельницький, де заховали його в лісо-смузі неподалік с. Малиничі, Хмельницького району, який 11 квітня 2018 року, був виявлений та вилучений працівниками поліції.
Крім того, ОСОБА_5 з жовтня 2018 року, точної дати досудовим слідством не встановлено, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 умисно, незаконно придбав, шляхом висушування та подріблення зірваного листя, виготовив та зберігав за місцем проживання з метою збуту, особливо небезпечний наркотичний засіб – канабіс, масою (в перерахунку на висушену речовину) 3,26 г., який помістив у паперовий згорток, який обмотав поліетиленовим пакетом та з метою приховання помістив згорток в пластикову пляшку ємкістю 1 літр, в середину якої залив жир. Надалі, перевіз і передав вказану пляшку до ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор».
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 08 грудня 2021 року залишив зазначений вирок місцевого суду без змін.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених його підзахисним злочинів та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Суть доводів захисника зводиться до його вказівок про те, що суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_5 покарання, належним чином не врахували низку обставин, що, на його думку, може пом`якшити покарання останньому: ОСОБА_5 визнав вину в повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, готовий відшкодувати шкоду потерпілому ОСОБА_8 , якщо той звернеться із такою вимогою до суду, працює і позитивно характеризується за місцем роботи, в силу ст. 89 КК України не судимий. 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 289 і ч. 2 ст. 307 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши наведені обставини суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК України приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у разі необґрунтованого застосування, зокрема, положень статей 69, 75 КК України. 
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Оскільки у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, призначаючи покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мету і засади його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 основного покарання із застосуванням ст. 69 КК України, згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчинених злочинів, відсутність обтяжуючих покарання обставин, обставини, які пом`якшують покарання – щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також дані про його особу, зокрема те, що ОСОБА_5 в силу ст. 89 КК України раніше судимий, характеризується посередньо, на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що запобігання вчинення ОСОБА_5 нових злочинів можливе лише за умови ізоляції від суспільства, однак основне покарання йому призначив нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції інкримінованих йому статей. 
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи, щодо невідповідності призначеного йому покарання через суворість та безпідставне не застосування до нього ст. 75 КК України, які аналогічні доводам, викладеним в касаційній скарзі сторони захисту. 
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення йому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Так, апеляційний суд указав, що під час призначення обвинуваченому покарання місцевий суд, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного i призначив остаточне покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.
Крім того, апеляційний суд зазначив, що наведені у апеляційній скарзі обставини (які є аналогічними доводам, викладеним в касаційній скарзі захисника) та дані про особу винного, якраз і дали підстави суду для призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбачених санкціями інкримінованих ОСОБА_5 статей. При цьому ці обставини, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, є недостатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що призначене засудженому ОСОБА_5 покараннявідповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційних скарг та наданих до них судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 вересня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                ОСОБА_3