ПОСТАНОВА
Іменем України

21 грудня 2021 року 
Київ
справа №200/7446/20-а
адміністративне провадження № К/9901/10671/21  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В.Е.
суддів: Кашпур О.В., Радишевської О.Р., 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В.Е.
суддів: Кашпур О.В., Радишевської О.Р., 
за участю:
секретаря судового засідання  - Морозенко С.П.
представника позивача - Уздемира А.І.
представників відповідача  - Діманової Т.А., Дубаневича О.З.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції 
на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року (головуючий суддя - Христофоров А.Б.)
та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року (головуючий суддя - Міронова Г.М., судді: Геращенко І.В., Казначеєв Е.Г.)
у справі № 200/7446/20-а
за позовом ОСОБА_1  
до Національного агентства з питань запобігання корупції 
про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.
1. Короткий зміст позовних вимог.
У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 07 квітня 2020 року №317-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади керівника відділу аналітичної та роз`яснювальної роботи Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції;
- поновити позивача на попередній роботі - аналогічній за обсягом та переліком функціональних завдань та обов`язків на день ухвалення судом рішення на посаді керівника відділу аналітичної та роз`яснювальної роботи Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції з 07 квітня 2020 року;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100,  з урахуванням пункту 10, з 07 квітня 2020 року по день фактичного поновлення на роботі.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивача звільнено з посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Національного агентства з питань запобігання корупції.
Однак, за твердженням позивача, функції та повноваження Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя, який був ліквідований, передані новоутвореним структурним підрозділам: Управлінню проведення обов`язкових повних перевірок, Управлінню проведення повних перевірок, Управлінню проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя. При цьому загальна чисельність Департаменту, який ліквідовано, становила 58 осіб, в тому числі 11 посад категорії «Б», а після реорганізації в трьох новоутворених управліннях загальна чисельність становить 66 осіб, в тому числі 17 посад категорії «Б».
З урахуванням вищенаведених обставин  позивач вважає його звільнення у зв`язку із скороченням посади протиправним.
Позивач стверджує, що відповідач не виконав обов`язок щодо надання йому пропозицій по наступному працевлаштуванню, що передбачено частиною третьою статті 49-3 КЗпП України, частиною третьою статті 89 Закону України «Про державну службу», а також відповідач в процесі переведення працівників не з`ясував наявність або відсутність у позивача  відповідної професійної підготовки та компетентності, чим порушив право останнього, визначене статтею 41 Закону України «Про державну службу».  
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року, позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ Національного агентства з питань запобігання корупції від 07 квітня 2020 року № 317-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення 07 квітня 2020 року ОСОБА_1 з посади керівника відділу аналітичної та роз`яснювальної роботи Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя у зв`язку зі скороченням посади;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника відділу аналітичної та роз`яснювальної роботи Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції з 08 квітня 2020 року;
- стягнуто з Національного агентства з питань запобігання корупції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 квітня 2020 року по 25 листопада 2020 року в сумі -  327953 (триста двадцять сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) грн. 40 коп., з вирахуванням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів;
- у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Суди першої та апеляційної інстанцій, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшли висновку, що з урахуванням встановлених обставин підтверджується скорочення посади керівника відділу аналітичної та роз`яснювальної роботи Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя, яку обіймав позивач, у розумінні пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Однак, в матеріалах справи відсутні докази проведення дослідження професійної підготовки та професійної компетентності позивача, яка дозволяла б вирішити питання щодо переведення його на рівнозначну  посаду у новоствореному Управлінні чи таку, якій позивач відповідає за своїми професійними підготовкою та компетентністю.
Також суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що доказів скорочення штатної чисельності Національного агентства з питань запобігання корупції суду не надано, більш того, аналіз змісту штатного розпису від 28 січня 2020 року та від 28 лютого 2020 року свідчить про те, що штатна чисельність працівників Управлінь, яким фактично були передані функції ліквідованого Департаменту, керівником одного з відділів якого працював позивач, збільшилася з 58 осіб до 66 осіб.
Перелік вакантних посад Національного агентства з питань запобігання корупції станом на 06 квітня 2020 року також свідчить про те, що у новоутворених, на заміну Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя, - Управлінні проведення обов`язкових повних перевірок, Управлінні проведення повних перевірок та Управлінні проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя, передбачені такі вакантні посади як, зокрема: керівник відділу; заступник керівника відділу; провідний спеціаліст (зокрема, у відділах контролю за своєчасністю подання декларацій; моніторингу способу життя; проведення спеціальних перевірок).
При цьому відповідачем суду не надано жодних доказів чи будь-яких обґрунтувань того, чим керувався відповідач, приймаючи рішення про надання позивачеві пропозиції обійняти саме посаду провідного спеціаліста відділу обробки звернень (колл-центру) Управління внутрішнього контролю, за наявності вакантних посад в Управліннях, яким були передані функції ліквідованого Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя, та без встановлення професійної підготовки та професійної компетентності позивача, відповідності його посаді в порівнянні з іншими державними службовцями.
Вищезазначене в сукупності свідчить про те, що звільнення позивача відбулось без дотримання принципів пропорційності та законності рішень суб`єкта владних повноважень, а тому оскаржуваний наказ №317-к/тр від 07 квітня 2020 року підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді керівника відділу аналітичної та роз`яснювальної роботи Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя з 08 квітня 2020 року.
Також судом на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 327  953, 40 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати позивача 2062, 60 грн. за 159 робочих днів вимушеного прогулу за період з 08 квітня 2020 року (наступний день після звільнення) по 25 листопада 2020 року (день ухвалення судом рішення).
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів (заперечень).
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
На обґрунтування поданої касаційної скарги відповідач вказує про те, що позивача наказом Національного агентства з питань запобігання корупції «Про звільнення ОСОБА_1 » від 07 квітня 2020 року №317-к/тр звільнено з посади керівника відділу аналітичної та роз`яснювальної роботи  Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя Національного агентства у зв`язку із скороченням посади на підставі п. 1 ч. 1  ст. 87 Закону України «Про державну службу». 
Ураховуючи зміни, внесені до ст. 87  Закону № 889 - VIII, законодавець закріпив саме право, а не обов`язок керівника державної служби запропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду в тому самому органі (за наявності).
Зміна структури та штатного розпису Національного агентства як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889 - VIII не містить в собі будь-яких додаткових умов припинення державної служби.
Під час звільнення державного службовця на керівника державного органу не покладено обов`язок вирішувати питання щодо можливості його переведення на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду.
Окрім того, професійна підготовка та професійна компетентність не є складовими процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Вказані обставини, на думку скаржника, не можуть входити в предмет доказування у спорах про поновлення на роботі звільненого на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889 - VIII працівника, тим більше бути правовою підставою для задоволення відповідного позову.
У зв`язку з чим, висновки суду про необхідність встановлення професійної підготовки та професійної компетентності державного службовця під час вирішення питання щодо припинення з ним державної служби суперечать положенням статті 87 Закону № 889 - VIII.
Відповідач зауважує, що у вказаному випадку скористався наданим йому  Законом №889-VIII  правом та запропонував ОСОБА_1 вакантну посаду державної служби, від якої останній відмовився. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону №889-VIII позивачу було нараховано розрахункові кошти у загальному розмірі 118094, 44 грн., проти виплати яких він не заперечує.
Таким чином уважає, що при звільненні з позивачем відповідно до вимог законодавства проведено повний розрахунок та видано трудову книжку.
Тобто, приймаючи рішення про звільнення позивача у зв`язку з упорядкуванням структури державного органу, внаслідок чого посада, яку обіймав позивач, зазнала скорочення, Національне агентство діяло виключно в межах  статті 87 Закону № 889 - VIII.
Також скаржник зазначає про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, статті 195 КАС України внаслідок безпідставної відмови суду у проведені судового засідання в режимі відеоконференції за клопотанням Національного агентства з питань запобігання корупції, частини першої  статті 309 КАС України щодо порушення строку розгляду внаслідок відкладення розгляду справи в суді апеляційної інстанції за відсутності правових підстав.
16 квітня 2021 року до Верховного Суду надійшли доповнення до касаційної скарги, в яких відповідач вказує про те, що 17 вересня 2019 року Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» було внесено зміни до статті 87 Закону № 889 - VIII, а саме у пункті першому частині 1 статті 87 слова «ліквідація державного органу» замінено словами «скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців», а слова «у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі» виключено.
Тобто відповідними змінами законодавець визначив, що скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
В подальшому Законом України від 14 січня 2020 року №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» було внесено зміни до статті 87 Закону № 889 - VIII, що безпосередньо стосувалися правового врегулювання припинення державної служби з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини першої вказаної норми права.
Проте, як зауважує скаржник, суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин закон, який діяв на момент їх виникнення.
Окрім того, суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення трудового законодавства, адже під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціального законодавства, в даному випадку Закон № 889 - VIII, який регулює відносини, що виникають у зв`язку з припиненням державної служби.
У свою чергу, стаття 87 Закону № 889 - VIII закріплювала за керівником державної служби право, а не обов`язок пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби в тому самому органі (за наявності) та не зобов`язувала керівника державної служби пропонувати державному службовцю всі наявні посади в державному органі.
Позивач відзив на касаційну скаргу не подав, що не перешкоджає її розгляду по суті.
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2021 року відкрито провадження за касаційною скаргою Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року на підставі пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України, а саме - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Ухвалою від   07 грудня 2021 року закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні на 21 грудня 2021 року на 15 год. 30 хв.  
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції    від 14.08.2018 року № 649-к/тр «Про переведення ОСОБА_1 » позивача переведено з посади керівника відділу розвитку та планування персоналу Управління персоналом, за згодою на посаду керівника відділу аналітичної та роз`яснювальної роботи Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя, з 14 серпня 2018 року.
Згідно із пп. 4 п. 2 Наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 28 лютого 2020 року № 74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції» ліквідовано в структурі Національного агентства з питань запобігання корупції, зокрема Департамент перевірки декларацій та моніторингу способу життя. Затверджено структуру Національного агентства з питань запобігання корупції зі штатною чисельністю 354 особи (п. 5). Установлено, що структура Національного агентства з питань запобігання корупції, затверджена пунктом 5 цього наказу, вводиться в дію одночасно із введенням в дію штатного розпису Національного агентства з питань запобігання корупції (п. 6). Наказано управлінню планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності у взаємодії з Управлінням персоналу підготувати проект штатного розпису та подати його на затвердження Голові Національного агентства з питань запобігання корупції до 04 березня 2020 року (пункт 7).
Структура Національного агентства з питань запобігання корупції зі штатною чисельністю 354 особи, затверджена відповідно до вищевказаного наказу.
Листом від 02 березня 2020 року №100-18/7327/20, відповідачем, з посиланням на приписи п. 1 ч. 1  ст. 87 Закону України «Про державну службу», повідомлено позивача ОСОБА_1 про те, що відповідно до наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 28 лютого 2020 року № 74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції» ліквідується Департамент перевірки декларацій та моніторингу способу життя. Таким чином, посада, яку обіймає позивач, підлягає скороченню. У зв`язку із зазначеним попереджено позивача про наступне звільнення.
Згідно із Протоколом № 4 про доведення інформації (документів) до відома державного службовця Національного агентства з питань запобігання корупції від 02 березня 2020 року, вищевказаний лист від 02 березня 2020 року №100-18/7327/20 був також надісланий позивачу за допомогою засобу телекомунікаційного зв`язку мобільним додатком Viber (02 березня 2020 року о 17:39 годин).
Листом від 06 квітня 2020 року №100-18/12497/20 відповідачем повідомлено позивача про те, що Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 06 березня 2020 року № 85/20 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Національного агентства з питань запобігання корупції» затверджено штатний розпис Національного агентства на 2020 рік.
Відповідно до абзацу першого частини третьої  статті 87 Закону України «Про державну службу» позивачу запропоновано посаду провідного спеціаліста Відділу обробки звернень (колл-центру).
Зазначено, що у разі згоди із зазначеною пропозицією слід подати до Управління персоналом заяву про переведення.
Як вбачається із вказаного листа, графа «Погоджуюсь із пропозицією і даю згоду на переведення. Один примірник листа отримав(-ла)» - порожня.
В графі «Відмовляюсь від пропозиції. Один примірник листа отримав(-ла)» - здійснений запис: « 06.04.2020 року» проставлений підпис «ОСОБА_1». Також здійснений запис: «У зв`язку із тим, що мені не повідомлено обсяг обов`язків та розмір оплати праці - відмовляюсь від пропозиції».
06 квітня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив призначити його на посаду керівника відділу інформаційно-роз`яснювальної роботи юридичного управління з 06 квітня 2020 року.
Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 07 квітня 2020 року № 317-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пункту 2 частини 1  ст. 7 Закону України «Про запобігання корупції», пункту 1 частини 1 та частини 4  ст. 87 Закону України «Про державну службу», звільнено 07 квітня 2020 року ОСОБА_1 з посади керівника відділу аналітичної та роз`яснювальної роботи Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя - у зв`язку зі скороченням посади.
Підставою наказу зазначено: наказ Національного агентства з питань запобігання корупції від 28 лютого 2020 року № 74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції», наказ Національного агентства з питань запобігання корупції від 06 березня 2020 року № 85/20 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Національного агентства з питань запобігання корупції», попередження про наступне звільнення від 02 березня 2020 року № 100-18/7327/20, Протокол № 4 про доведення інформації (документів) до відома державного службовця Національного агентства з питань запобігання корупції від 02 березня 2020 року.
10 квітня 2020 року за № 100/18/13275/20 відповідачем позивачу, за наслідками розгляду запиту останнього на публічну інформацію від 06 квітня 2020 року щодо надання довідки про перелік вакантних посад Національного агентства станом на 06 квітня 2020 року, надана запитувана інформація, а саме перелік вакантних посад    Національного агентства з питань запобігання корупції станом на 06 квітня 2020 року.
21 квітня 2020 року за №100-18/14454/20 відповідачем позивачу була надана відповідь на його заяву від 06 квітня 2020 року про призначення на посаду керівника відділу інформаційно-роз`яснювальної роботи Юридичного управління, в якій зазначено про те, що посада, яку обіймав позивач, скорочена відповідно до наказу Національного агентства від 28 лютого 2020 року № 74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції», яким було ліквідовано Департамент перевірки декларацій та моніторингу способу життя, а від іншої запропонованої посади позивач відмовився. Також зазначено, що переведення державного службовця за його заявою на вакантну посаду є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення.
Не погоджуючись з вищенаведеними обставинами, позивач звернувся до суду  з відповідним позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною шостою  статті 43 Конституції України  гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані  Законом України «Про державну службу» № 889-VIII (наводиться в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Пункт 4 частини першої статті 83  Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.
Приписами пункту 1 частини першої статті 87  Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
За змістом частини третьої статті 87  Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
За приписами частини п`ятої  статті 22 Закону № 889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Відповідно до частин першої та другої статті 41  Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:
1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;
2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.
Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.
Частина перша  статті 235 КЗпП України  визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог  Закону України "Про запобігання корупції"  іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.
Приписами частини першої  статті 341 КАС України  визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною другою  статті 341 КАС України  суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування  статті 87 Закону України «Про державну службу», а саме щодо скорочення посади державної служби внаслідок змін структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
За твердженням відповідача, на момент звільнення позивача з посади діяла редакція вказаної статті, яка не передбачала посилання на застосування  Кодексу законів про працю України  при звільненні працівника, та скасовано попередження державного службовця про наступне вивільнення за два місяці і пропонування роботодавцем іншої рівнозначної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби).
Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Спірні правовідносини, які склались у цій справі, врегульовано  Конституцією України,  Законом № 889-VIII у редакції, чинній на момент їх виникнення, норми якого є спеціальними, а також  КЗпП України  у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до  статті 58 Конституції України  закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.
Згідно з Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої  статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99  за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій  статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.
Предметом спору у цій справі, що розглядається, є питання правомірності наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 07 квітня 2020 року № 317-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Як вже зазначалося вище, згідно з частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1).
Водночас, 13 лютого 2020 року набрала чинності редакція Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, відповідно до якого внесено зміни у частину третю статті 87 Закону № 889-VIII.
У відповідності до частини третьої цієї ж статті суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Ураховуючи наведені приписи, відповідачем 02 березня 2020 року попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя.
При цьому аналіз вищенаведеної правової норми дає підстави для висновку, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, від 29 листопада 2021 року у справі №640/19610/20.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 18 вересня 2019 року статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42 1, частин першої, другої і третьої статті 49 2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус». 
Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами  Закону №889-VIII станом на момент початку процедури звільнення позивача, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, так само і на час видання оскаржуваного наказу від 07 квітня 2020 року № 317-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства (Закон № 889-VIII у редакції Закону України №440-ІХ, що діє з 13 лютого 2020 року) .
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми  Кодексу законів про працю України, а тому застосуванню підлягає частина третя статті 87 цього Закону, а не норми трудового законодавства.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII. 
Окрім того, професійна підготовка та професійна компетентність не є складовими процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Вказані обставини, не можуть входити в предмет доказування у спорах про поновлення на роботі звільненого на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889 - VIII працівника, тим більше бути правовою підставою для задоволення відповідного позову.
У зв`язку з чим, висновки судів попередніх інстанцій про необхідність встановлення професійної підготовки та професійної компетентності державного службовця під час вирішення питання щодо припинення з ним державної служби не узгоджуються з положеннями статті 87 Закону № 889 - VIII.
У даному випадку звільнення позивача зумовлене скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу, та створення нових підрозділів в органі.
Не є спірною обставиною у справі, що 06 квітня 2020 року відповідачем позивачеві було запропоновано посаду провідного спеціаліста відділу обробки звернень (колл-центру) Управління внутрішнього контролю.
Пропозиція відповідної вакантної посади повністю узгоджувалась із положеннями Закону №889-VIII, яким керівнику державної служби або суб`єкту призначення надано право пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі.
З огляду на наведене, колегія суддів уважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій, що керівник державної служби повинен був запропонувати позивачу вакантну посаду рівнозначну тій, яку він обіймав до упорядкування структури, оскільки такий висновок не узгоджується із положеннями спеціального законодавства. 
Ураховуючи те, що про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України №889-VIII позивача було повідомлено у письмовій формі не пізніше, ніж за 30 календарних днів до звільнення, запропоновано вакантну посаду державної служби, від переведення на яку останній відмовився, відповідач не порушив визначену спеціальним законом процедуру припинення державної служби.
На момент прийняття оскаржуваного наказу діяла редакція Закону № 889-VIІI, якою чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
За змістом частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. 
Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Слід зазначити, що редакція статті 87 Закону № 889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та підлягала застосуванню.
Разом з цим слід зауважити, що аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Отже, суди не проаналізували належним чином обставини, що склались у спірних правовідносинах, та не застосували норму права в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Щодо посилань скаржника на порушення судами норм процесуального права, зокрема, статті 195 КАС України внаслідок безпідставної відмови суду у проведені судового засідання в режимі відеоконференції за клопотанням Національного агентства з питань запобігання корупції, частини першої  статті 309 КАС України щодо порушення строку розгляду внаслідок відкладення розгляду справи в суді апеляційної інстанції за відсутності правових підстав, колегія суддів зазначає таке.
Колегія суддів зауважує, що судові рішення переглядалися в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Водночас, підставою касаційного провадження є пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII), а скаржником не доведено, що порушення судами норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.
З огляду на приписи статті 242 КАС України, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.
Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
З урахуванням того, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, відповідно до повноважень, наданих статтею 349 КАС України, Верховний Суд вважає необхідним судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року зупинено виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року та постанови першого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Відповідно до частини третьої статті 375 КАС України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
З огляду на результат касаційного перегляду відсутні підстави для поновлення виконання зазначених судових рішень
V. Висновки щодо розподілу судових витрат
Розподіл судових витрат врегульовано статтею 139 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Частиною п`ятою цієї ж статті передбачено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому відповідачу - суб`єкту владних повноважень, можуть компенсуватись лише документально підтвердженні витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз, оскільки суб`єкт владних повноважень повинен нести усі ризики, пов`язані з прийняттям ним рішень, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності, у тому числі необхідність відстоювати правомірність своєї поведінки в адміністративному суді. Такі обмеження у можливостях суб`єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних відносинах із владою.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від     15     серпня 2019 року у справі №666/754/16-а та від 16 січня 2020 року у справі №360/4447/18.
Враховуючи те, що в ході судового розгляду справи відповідачем витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз не здійснювалось, а сплачені суми судового збору відповідачу як суб`єкту владних повноважень компенсації не підлягають, підстави для задоволення вимог касаційної скарги у цій частині відсутні. Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі № 200/7446/20-а скасувати.
Ухвалити нове рішення у справі.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                         В.Е. Мацедонська
Судді                                                                                      О.В. Кашпур
                                                                                          О.Р. Радишевська