П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/4730/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк О.П.  
Суддя-доповідач -  Матохнюк Д.Б.   
02 лютого 2022 року                                                                                          м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Матохнюка Д.Б. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Білої Л.М. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Довганюк В.В., 
представника позивача: Раздорського Р.А.,
розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернівецького благодійного фонду «Вікторія» на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом Чернівецького благодійного фонду «Вікторія» до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В :
у вересні 2021 року Чернівецький благодійний фонд «Вікторія» звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Чернівецької міської ради №134 від 25 березня 2021 року «Про виключення з Переліку другого типу нерухомого майна нежитлових приміщень за адресою вул. Університетська, 50, що на праві власності належить територіальній громаді м. Чернівців».
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року провадження у справі закрито.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Відповідач в судове засідання повноважного представника не направив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю –доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції послався на норми п. 1 ч.1 ст. 238 КАС України, відповідно до якої суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Визначення поняття «адміністративної справи» наведено у статті 4 КАС України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
При цьому, публічно-правовий спір – спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Таким чином, до адміністративних відносяться ті справи, що виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосується тих відносин, в яких один із його учасників- суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.    
Між тим, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. В цьому випадку спір носитиме приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. 
Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. 
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;  д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. 
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.
Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Європейський суд з прав людини у рішенні Zand v. Austria від 12.10.1978 вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції. 
Так, Господарський процесуальний кодекс України визначає, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).
Згідно п. п. 1, 6, 13 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.
Із матеріалів справи встановлено, що 08 грудня 2020 року Чернівецькою міською радою прийнято рішення №2520 «Про включення до Переліку другого типу нерухомого майна нежитлових приміщень за адресою вул. Університетська, 50, що на праві власності належить територіальній громаді м. Чернівців, надання його в оренду (продовження діючого договору оренди)», яким вирішено:
1.Включити нежитлові приміщення (1-1)-(1-9) першого поверху, загальною площею 135,4 кв.м, що розташовані за адресою вул. Університетській, 50, що на праві власності належить територіальній громаді м. Чернівців, до Переліку другого типу.
2. Погодити передачу в оренду Чернівецькому обласному благодійному фонду "Вікторія" (код ЄДРПОУ 3752959) нерухомого майна, зазначеного в пункті 1 цього рішення, терміном на 10 (десять) років, з метою використання під офіс, при умові сплати в місцевий бюджет міста Чернівців внеску до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста в сумі 65 024, 40 грн. без врахування ПДВ (сімдесят три тисячі вісімсот сорок одна гривня п`ятдесят дві коп.), що складає 20% від розміру орендної плати загального терміну оренди в місячний термін з моменту прийняття цього рішення (розрахунковий рахунок UА958999980314151931000024002 в Казначействі України (ЕАП), отримувач Чернівецьке УК/м. Чернівці/50110000, код ЄДРПОУ 37978173.
3. Доручити департаменту розвитку міської ради, при укладенні договору оренди, зазначеного в пункті 2 цього рішення, застосовувати, затверджену рішенням виконавчого комітету міської ради від 28.12.2016р. № 836/25, мінімальну вартість 1 (одного) кв.м нерухомого майна для некомерційної діяльності з врахуванням коефіцієнта 1,5 (як для громадської неприбуткової організації).
Проте, 25 березня 2021 року Чернівецькою міською радою прийнято рішення №134 «Про виключення з Переліку другого типу нерухомого майна нежитлових приміщень за адресою вул. Університетська, 50, що на праві власності належить територіальній громаді м. Чернівців», яким вирішено:
1.Виключити з Переліку другого типу нерухомого майна нежитлові приміщення (1-1)-(1-9) першого поверху, загальною площею 135,4 кв.м, що розташовані за адресою вул. Університетська, 50, що на праві власності належить територіальній громаді м. Чернівців.
2. У зв`язку з прийняттям пункту 1 цього рішення, визнати такими, що втратили чинність, пункти 2 та 3 рішення Чернівецької міської ради VII скликання від 08.12.2020 р. № 2520 «Про включення до Переліку другого типу нерухомого майна нежитлових приміщень за адресою вул. Університетська, 50, що на праві власності належить територіальній громаді м. Чернівців, надання його в оренду (продовження діючого договору оренди)».
3. Повернути Чернівецькому благодійному фонду «Вікторія» (код ЄДРПОУ 37532959) кошти, сплачені на виконання пункту 2 рішення Чернівецької міської ради VII скликання від 08.12.2020 р. № 2520 «Про включення до Переліку другого типу нерухомого майна нежитлових приміщень за адресою вул. Університетська, 50, що на праві власності належить територіальній громаді м. Чернівців, надання його в оренду (продовження діючого договору оренди)» в продовж трьох місяців з дня прийняття цього рішення.
Тобто, вказане свідчить про наявність між позивачем та відповідачем договірних відносин щодо оренди нежитлового приміщення, відносного якого і прийнято оскаржуване рішення №134 від 25 березня 2021 року, що виключає здійснення відповідачем владних управлінських функцій по відношенню до позивача.
Таким чином, оскаржуване рішення породжує для сторін відносини, які по своїй суті є приватно-правовими, що виключає можливість розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, так як підставою для оскарження рішення слугувало порушення відповідачем процедури його прийняття, оскільки правовим наслідком оскаржуваного рішення є питання оренди нерухомого майна, яке перебуває у комунальній власності.
З огляду на  зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а відтак, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права та прийнято вірне рішення про закриття провадження у справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року справа №727/1002/17.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються  встановленими у справі обставинами.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної ухвали дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 19, 238, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Чернівецького благодійного фонду «Вікторія» залишити без задоволення, а  ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі   07 лютого 2022 року.
          
Головуючий	 	 	Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Біла Л.М.