КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
13 грудня 2021 року                                                                                    м. Київ
    
Справа № 753/15781/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/15718/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:    судді-доповідача:                Соколової В.В.
                         суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
                          за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Лужецької О.Р. 26 квітня 2021 року у м. Києві, повний текст рішення складений 27 квітня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка є законним представником ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
 
В С Т А Н О В И В
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та виселити.
Позов обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку набула на підставі свідоцтва про право власності та договору дарування частини квартири. У даній квартирі зареєстровані та проживають її донька ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 .. Відповідач вселилася в квартиру як член сім'ї власника. У зв'язку з тим, що між ними часто виникали непорозуміння, вона була змушена разом зі своїм малолітнім сином переїхати жити в село. Зазначає, що відповідач добровільно виселитися та знятися з реєстрації не бажає, у зв`язку з чим здійснює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка є законним представником ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі в квартиру вселились правомірно, постійно проживали у квартирі зі згоди позивача, добросовісно сплачували за комунальні послуги та утримували квартиру, вели нормальний спосіб життя. До того ж, відповідачі є членами сім`ї, які постійно проживають у квартирі, іншого, належного їм житла відповідачі не мають, а тому виселення відповідачів було б неспівмірним втручанням у житло.
Також, суд першої інстанції вказав, що в квартирі також зареєстрована малолітня ОСОБА_3 , яка не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання одного з батьків.
 
Не погодилась із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , її представником подана апеляційна скарга, оскільки вона вважає, що рішення суду є незаконним, як таке що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_2 є її дочкою, проте вона не є членом сім`ї власника квартири, оскільки не є дитиною, а тому не має права користування житлом, яке знаходиться у власності скаржника . Зазначає, що законодавством не передбачено збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилась у житло, але на час розгляду справи перестала бути членом сіє'ї власника. З втратою статусу члена сім'ї власника припинилась й підстава для проживання відповідачів у квартирі. Відтак сервітут у вигляді права відповідачів користуватися квартирою припинився. Суд першої інстанції не врахував, що позивач, як власник квартири заперечує проти проживання відповідачів у спірній квартирі, але надає їм дозвіл на проживання і  реєстрацію в іншому будинку, тобто відповідачі не залишаться без житла.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
 
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлено особисто за телефоном та через представника - адвоката Зубко А.О., якій судове повідомлення було направлено електронною поштою на адресу зазначену в апеляційній скарзі. Причини неявки позивача та/або  її представника суду повідомлені не були, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності сторони позивача. 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , яка діяла також в інтересах малолітньої ОСОБА_3 та її представник - адвокат Балакін В.О. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.
Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого   рішення, колегія суддів виходить з наступного.
 
Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 12 квітня 2002 року та Договором дарування частини квартири від 12 квітня 2002 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_4 /а.с.9,10/.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_5 з кінця 2015 року і по теперішній час не проживають у квартирі АДРЕСА_2 /а.с.18-20/. 
Позивач має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 /а.с.25-30/. 
Відповідач ОСОБА_2 , є донькою позивача та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про її народження /а.с.50/. Вона  була вселена у вказану квартиру як донька ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією ордера від 27 травня 1991 року та була зареєстрована з 04 червня 1991 року, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва /а.с.49,53/.
Відповідач малолітня  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою  ОСОБА_2 , і зареєстрована у спірній квартирі з 06 вересня 2013 року, тобто за місцем реєстрації матері та проживає з нею по теперішній час /а.с.54-56/. 
Відповідач ОСОБА_2 з донькою, як одинока матір з 18 листопада 2013 року перебуває на першочерговому квартирному обліку у відділі обліку та розподілу житлової площі апарату Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації /а.с.57/.
В якості підстав визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою позивач вказує на те, що з відповідачем склались непорозуміння, вони спільного господарства не ведуть, а тому відповідачі своїм проживанням у спірній квартирі  перешкоджають їй, як власнику, користуватись належним їй  майном.
 
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Разом з цим положеннями ст.47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
 Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 406 ЦК України  сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщенням.
 
Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 вказано на те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При цьому, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Тож при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім'ї власника житла, що по суті буде мати наслідком виселення, необхідно брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також відповідно до положень цих норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі перебувають у родинних відносинах, відповідач ОСОБА_2 була вселена в спірне житлове приміщення зі згоди позивача, без визначення конкретних умов, що сторонами у справі визнається. Відповідач та її малолітня дитина продовжують проживати в спірній квартирі, іншого житла не мають.  Будь-яких належних доказів, що відповідачі чинили або чинять позивачу перешкоди у користуванні її власністю матеріали справи не містять, а самі лише посилання позивача на складні відносини з відповідачем і відсутність ведення ними спільного господарства не є достатньою підставою для позбавлення відповідача разом з малолітньою дитиною  права користування житловим приміщенням.
Таким чином, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що права членів сім'ї власника житла підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів. А в даній справі позивачем не доведена наявність таких істотних обставин, які б давали підстави для припинення  права користування чужим майном в порядку визначеному ЦК України.
Посилання позивача на надання нею згоди на проживання відповідачів в іншому, належному їй на праві власності житловому приміщені, що знаходиться в іншій місцевості, не може бути прийнято до уваги суду, так як норми чинного законодавства не надають власнику повноважень на зміну місця проживання членів його сім`ї без їх погодження. 
   
Отже, судом першої інстанції надана вірна оцінка наданим сторонами  доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надано належну правову оцінку. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.    
 
Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та відсутність заяв сторін про стягнення судових витрат пов`язаних з апеляційним переглядом справи, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.  
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М.Андрієнко
 
                                                                                                             Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 23 грудня 2021 року.