Постанова 
Іменем України                                       
 
17 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 343/44/21
провадження № 61-20222св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -    ОСОБА_1 ,
відповідач -     ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області у складі судді Лицура І. М. від 24 травня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Горейко М. Д., Максюти І. О., від 10 листопада 2021 року.
Основний зміст позовної заяви та її обґрунтування
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до                 ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, щоз 15 лютого 2008 року по 01 жовтня 2020 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка вказувала, що з моменту одруження і до народження дочки вона працювала кредитним інспектором в АТ «ПравексБанк», потім доглядала малолітніх дітей, вела домашнє господарство, а з 2013 року по 2016 рік працювала менеджером у магазині «Супер-Сам». Відповідач після одруження працював один рік на заводі, а потім близько двох років у приватного підприємця, після чого не мав постійного місця роботи. Оскільки їм потрібні були кошти на проживання та утримання дітей, вона за домовленістю з чоловіком поїхала на роботу до Чехії, де періодично працює і на цей час. Зазначала, що у 2012 році за спільні кошти вони купили земельну ділянку для будівництва житлового будинку та господарських споруд по 
АДРЕСА_1 . Після отримання дозволу на будівництво житлового будинку та господарських споруд вони одразу розпочали будівництво, підвели світло та газ, викопали криницю, виконали всі оздоблювальні роботи в будинку. З 2015 року вона разом з відповідачем та дітьми почали проживати у вказаному будинку, придбавши за спільно зароблені кошти меблі та побутову техніку, інше рухоме майно. 04 квітня 2017 року вони придбали автомобіль марки 
ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 . У 2018 році відповідач зареєстрував за собою право власності на будинок по 
АДРЕСА_1 . У червні 
2019 року вона подала позов про розірвання шлюбу, після чого відповідач забрав правовстановлюючі документи на будинок та автомобіль, позбавивши її права користуватися цим майном. Вартість зазначеного житлового будинку, загальною площею 223,7 кв. м, житловою площею 
66,0 кв. м, становить 714 834,00 грн, а автомобіля - 2 500 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України складає 71 077,5 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд поділити спільне майно подружжя, а саме: будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , та автомобіль марки 
ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2005 року випуску, визнавши за нею право власності на 1/2 частину цього майна.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області                 від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Проведено поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано за 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках по 1/2 частині за кожним право власності на автомобіль марки ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , 2005 року випуску, та будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по                       АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, та не доведено, що спірне майно набуте за кошти, які належали йому особисто.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 
2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 
2021 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив, що доводи відповідача щодо будівництва житлового будинку виключно за його особисті кошти не підтверджено належними та допустимими доказами, отже відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, набуте ними в період шлюбу, а відтак це майно підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності подружжя й поділу між сторонами в рівних частках. 
Суд апеляційної інстанції також відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно задовольнив вимоги позивачки у частині поділу транспортного засобу, який є неподільною річчю, зазначивши, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_3  позовні вимоги в цій частині визнав. З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що районний суд правомірно ухвалив рішення про визнання за сторонами права власності на 1/2 частину спірного автомобіля, залишивши автомобіль у спільній частковій власності сторін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року,  ОСОБА_3 просить скасувати рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області 
від 24 травня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами норм матеріального                             і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що суди попередніх інстанцій не надали належну правову оцінку наданим відповідачем доказам, які підтверджують те, що спірний будинок побудовано за його особисті кошти та кошти його батька, отже є його особистою приватною власністю. 
ОСОБА_3 вважає, що транспортний засіб, який був предметом поділу, є неподільною річчю, а тому рішення про визнання за сторонами права власності на нього по 1/2 частині за кожним є неправильним. Стверджує, що позивачка не надала доказів про вартість автомобіля та не сплатила за позовну вимогу про його поділ судовий збір.
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 15 лютого 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2020 року у справі № 343/1590/19 розірвано.
Під час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
26 березня 2010 року ОСОБА_8 безоплатно передав у власність 
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування, посвідченим, приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Барабаш Р. С., зареєстрованим в реєстрі за № 597.
Згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 16 вересня 
2011 року приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Ананевич О. М., зареєстрованим в реєстрі за 
№ 4415, ОСОБА_3 продав ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 . Продаж за умовами договору вчинено за 151 699 грн.
Згідно із договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим 
23 вересня 2011 року, приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Тимків Н. В., зареєстрованим в реєстрі за № 794, 
ОСОБА_3 придбав за 28 600 грн у ОСОБА_10 земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 2622084301:01:005:0050, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по 
АДРЕСА_1 .
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ІФ141182750492, виданої 02 жовтня 
2018 року управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку 223,7 кв. м, житлова площа - 66 кв. м. Право власності зареєстровано 05 жовтня 2018 року.
Ринкова вартість вказаного вище житлового будинку становить 714 834 грн, що підтверджується висновком про вартість нерухомого майна, складеним 11 грудня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_11 . 
Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 з 04 квітня 2017 року є власником транспортного засобу 
ВАЗ 2109, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 
з 06 грудня 2019 року є фізичною особою-підприємцем. Вид економічної діяльності - надання послуг таксі.
Копією трудової книжки серії НОМЕР_5 підтверджено, що ОСОБА_1 
у період з 21 травня 2008 року по 05 червня 2014 року працювала на посаді менеджера по кредитуванню у відділенні ПАТ КБ «Правес-Банк», а у період з 28 грудня 2015 року по 30 вересня 2016 року - на посаді менеджера (управителя) у ФОП ОСОБА_12 . 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто 
(пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям щодо поділу майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки спірне майно (будинок та автомобіль) було придбано у період перебування сторін спору у шлюбі, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності на будинок по АДРЕСА_1 , не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів про те, що будинок, який є предметом спору, було збудовано за його власні кошти, отримані від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності. Відповідач не надав доказів на підтвердження вартості будівництва спірного будинку, а надані ним видаткова накладна на двері, договір про виконання робіт, оформлені на ім`я його батька ОСОБА_8 , не містять відомостей про те, що зазначені матеріали та роботи придбавались саме для будівництва спірного будинку.
За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила поділити спільне майно подружжя, зокрема, визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 2109, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Відповідач під час розгляду справи проти цих позовних вимог не заперечував, позов визнавав частково, зустрічні позовні вимоги про поділ майна подружжя не пред`являв, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що суди здійснили поділ автомобіля з порушенням норм СК України.
Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України, є безпідставним, оскільки висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у зазначеній заявником у касаційній скарзі постанові. 
Доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, належна правова оцінка доказів зроблена судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області 
від 24 травня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Є. В. Синельников
 
                                                                                                                  С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                  В. В. Шипович