Номер провадження: 22-ц/813/9788/21 
Номер справи місцевого суду: 947/19680/20
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
Головуючого Князюка О. В.,
суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 17 лютого 2021 року в справі №947/19680/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту належності майна на праві приватної особистої власності,-

ВСТАНОВИВ:
Описовачастина
Короткий зміст позовних вимог

16.07.2020 року в інтересах позивача ОСОБА_2 до Київського районного суду м.Одеси звернулась адвокат Шараг О.В. з позовом до відповідача, в якому просила:
- встановити факт належності ОСОБА_2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права приватної власності до дня відчуження;
- встановити факт належності ОСОБА_2 автомобіля Lexus LS 460, 2007 року випуску, на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права власності до дня відчуження.
Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 3, 21, 74 СК України, ст. ст. 4, 316 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), треті особи:  ОСОБА_3  (РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_2 ),  ОСОБА_4  (РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_2 ), про встановлення факту належності майна на праві приватної особистої власності – задоволено.
Встановлено факт належності ОСОБА_2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права приватної власності до дня відчуження.
Встановлено факт належності ОСОБА_2 автомобіля Lexus LS 460, 2007 року випуску, на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права власності до дня відчуження.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 1681,60 грн./одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

16 липня 2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м.Одеси від 17 лютого 2021 року, відповідно до якої апелянт просить – скасувати зазначене рішення та ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту про належність квартири АДРЕСА_4 відмовити у повному обсязі, а в частині встановлення факту про належність ОСОБА_2 автомобіля Lexus LS 460, 2007 року випуску - залишити без розгляду.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення у справі, не з`ясувавши, що встановлення факту належності квартири і автомобіля на праві особистої приватної власності позивачу не може ніяким чином вплинути на виникнення, зміну або припинення його особистих чи майнових прав, квартира та автомобіль вже тривалий час належать йому на праві власності, оскільки у липні 2017 року ним були відчужені на користь батька ОСОБА_5 . Тобто, станом на час звернення до суду, позивач не мав ніякого відношення до майна, стосовно якого він забажав встановити факт належності на праві приватної власності.
Вказує, що позивач ОСОБА_2 намагається отримати судове рішення про встановлення цих фактів лише для того, щоб отримати доказ, який би мав преюдиційне значення та забезпечив би перевагу в позиції по справі №520/10633/18 на користь відповідача.
Таким чином, позов, поданий позивачем, не підлягав задоволенню, а суд повинен був відмовити у встановленні обох фактів, пославшись на те, що суд встановлює не будь-які факти, а лише такі, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо інший порядок їх встановлення не існує.
Апелянт наголошує щодо відсутності спору про право власності на квартиру та вважає, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у відповідній частині вимог.
Вирішуючи по суті вимогу щодо встановлення належності позивачу автомобіля на праві особистої приватної власності, суд в порушення приписів п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України не залишив позов без розгляду, хоча суду було достеменно відомо про те, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси є справа №520/10633/18 між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Судом першої інстанції було застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, оскільки в межах даного процесу не заявлялись вимоги про захист права власності, про оскарження правочину, про встановлення факту проживання однією сім`єю, про поділ майна.
Однак суд, вийшовши за межі позовних вимог, розглянув питання, які не стосувались заявленого позову, а саме:
-досліджував факт проживання сторін однією сім`єю;
- встановлював режим майна, придбаного позивачем під час спільного проживання з позивачем;
-вирішував вимогу щодо визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності. 
Також апелянт наголошує на тому, що висновки суду першої інстанції є суперечливими та встановленими за відсутністю належних та допустимих доказів. 

15 листопада 2021 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Шараг О.В. було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилаючись на те, що апеляційна скарга є необгрунтованою та надуманою
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 17 лютого 2021 року в справі №947/19680/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту належності майна на праві приватної особистої власності було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року справу призначено до розгляду.
23 грудня 2021 року представниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

17.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округо Образцовою Т.А., реєстровий № 3225,  ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_4 /а.с. 13-14/. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 , розмір частки 1/1, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 32240638 від 29.11.2011 року /а.с.15/
Деякий час разом з позивачем у квартирі проживала ОСОБА_1 
11.10.2016 року на частково позичені у батька гроші позивачем було придбано транспортний засіб Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна – 4608, кузов № НОМЕР_3 .
Факт придбання позивачем транспортного засобу 11.10.2016 року, та відчуження вказаного рухомого майна 27.06.2017 підтверджується довідкою № 31/371аз від 20.06.2018 року виданої Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України./ а.с. 19/
У грудні 2016 року позивач надав відповідачу дозвіл на тимчасову реєстрацію у спірній квартирі з метою отримання останньою паспорту для виїзду за кордон, за умовою, що після оформлення документу ОСОБА_1 повинна знятися з реєстрації.
У лютому 2017 року відносини між позивачем та відповідачем були розірвані. З реєстрації в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 знята не була.
05.07.2017 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., реєстровий № 2-783,  ОСОБА_2 подарував квартиру АДРЕСА_4 своєму батькові ОСОБА_5 /а.с. 16-18/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що 08.11.2018 року складено відповідний актовий запис № 11544 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що вбачається зі свідоцтва про смерть НОМЕР_4 /а.с. 28/.
Після його смерті спадщину прийняли дружина - ОСОБА_3 , що підтверджується заявою про прийняття спадщини від 30.12.2018 року, спадкова справа 21/2018 /а.с. 29/, та син - ОСОБА_4 , що підтверджується заявою про прийняття спадщини від 19.12.2018 спадкова справа 21/2018 /а.с. 31/.
На сьогоднішній день власником транспортного засобу Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна – 4608, кузов № НОМЕР_3 є  ОСОБА_4 , що вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 04.09.2019 року /а.с.33/.
Право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов чинного законодавства спадкоємцями оформлено не було.
На сьогоднішній день в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває справа за позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та малолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Одеської міськради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, визнання договорів недійсними, вселення. Ухвалою суду 21.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповіднихнорм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, рішення суду вимогам, викладеним у ст. 263 ЦПК України у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на порушенням судом першої інстанції норм норм процесуального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення підлягає скасуванню, з подальшим залишенням заяви про встановлення факту без розгляду.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, прийшов до таких висновків.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Статтею 316 ЦК України роз`яснено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Аналіз положеньстатті 392 ЦК України дає підстави стверджувати, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. 
Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. 
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.
Враховуючи, що відповідно достатті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 набув право власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округо Образцовою Т.А., реєстровий № 3225, від 29.11.2011 року.
При зверненні із позовом ОСОБА_2 про встановлення факту належності майна на праві приватної особистої власності зазначав, що підставами для звернення ОСОБА_2 до суду першої інтанції є:
-квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 придбана 17.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу за особисти кошти позивача та кошти його батьків для потреб їх сімї, а також те, що ОСОБА_2 не перебував з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах, вказані обставини є підставами для визнання квартири АДРЕСА_4 та автомобіля Lexus LS 460, 2007 року випуску такими, що належали ОСОБА_2 на параві Особистої приватної власності;
- ОСОБА_1 не брала участі ані у витратах на купівлю квартири, ані на її облаштування, а ні на її отримання. Крім того, як на момент придбання квартири, так і на момент проведення ремонтних робіт, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом не проживали;
-між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виник спір щодо наявності права останньої на частку у відповідному майні, ОСОБА_2 вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою про встановлення факту належності йому майна на прав особистої приватної власності у період з дня набуття такого права до дня його відчуження.
Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала справа №520/10633/18 за позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та малолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Одеської міськради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, визнання договорів недійсними, вселення. 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.04.2021 року було розглянуто заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду частини позовних вимог, а саме: про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю; визнання автомобілю Lexus LS 460 2007 року випуску НОМЕР_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілю Lexus LS 460 2007 року випуску НОМЕР_3 укладеного 27.06.2017р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину автомобілю Lexus LS 460 2007 року випуску НОМЕР_3 та визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 від 5.07.2017р.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За наявності спору про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, визнання договорів недійсними, вселення питання про належність майна на праві спільної сумісної власності або визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, має вирішуватись виключно в межах данного спору.
Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою звернення позивача з вказаним позовом стало те, що на його думку ОСОБА_1 оспорює його право власності та відповідно до прохальної частини позовних вимог позивач просить встановити факт належності йому на праві власності квартири АДРЕСА_4 та автомобілю Lexus LS 460 2007 року випуску НОМЕР_3 .
Факти, що мають юридичне значення, – це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Відповідно до Постанови Пленуму ВерховногосудуУкраїни за№5від31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні:гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У справі, яка переглядається, позивачем не доведено, що відповідач ставить під сумнів наявність у нього права власності на спірне нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач навпаки визнає право власносності спірного майна за позивачем. Вищевикладене підтверджується тим, що відомості про спірний об`єкт нерухомого майна внесено до Державного реєстру правочинів, тобто вказане нерухоме майно належить позивачу на праві приватної особистої власності.
Колегія суддів проаналізувавши надані учасниками справи докази та дослідивши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про встановлення факту належності майна на праві приватної особистої власності не призведе до захисту або відновлення порушених речових прав позивача (у разі їх наявності).
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Разом з тим, з апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 просить позовні вимоги в частині встановлення факту про належність ОСОБА_2 автомобіля Lexus LS 460, 2007 року випуску - залишити без розгляду.
При цьому посилаючись на те, що вказані вимоги є предметом спору в рамках цивільної справи №520/10633/18 за позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та малолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Одеської міськради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, визнання договорів недійсними, вселення.
Разом з тим, як вже зазначалось, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.04.2021 року було розглянуто заяву ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду частини позовних вимог, а саме: про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю; визнання автомобілю Lexus LS 460 2007 року випуску НОМЕР_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілю Lexus LS 460 2007 року випуску НОМЕР_3 укладеного 27.06.2017р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину автомобілю Lexus LS 460 2007 року випуску НОМЕР_3 та визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 від 5.07.2017р.
Також з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2021 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , вселено ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартиру АДРЕСА_4 .
Тобто, з зазначеного вбачається, на момент пред`явлення позову предмет спору не був відстуній, а тому підстав залишення позову без розгляду у відповідній частині в суді апеляційної інстанції немає.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».
Виходячи із зазначеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з подальшим ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м.Одеси від 17 лютого 2021 року - скасувати.
Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту належності майна на праві приватної особистої власності- відмовити у повному обсязі.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                                        О. В. Князюк

Судді:                                                                  А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова