ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року	Львів	Справа № 300/1417/21 пров. № А/857/19954/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року (суддя – Главач І.А., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту – не зазначена), 
в адміністративній справі №300/1417/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), 
про визнання бездіяльності та дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

                                                             встановив: 

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 13.11.2015 по 21.06.2018; 2) визнати протиправними дії відповідача щодо проведення нарахування індексації грошового забезпечення позивачу у період з 13.11.2015 по 21.06.2018 з врахуванням травня 2015 року, як базового місяця; 3) зобов`язати відповідача нарахувати й виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 13.11.2015 по 21.06.2018 з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позову відмовити. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.07.2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 13.11.2015 до 21.06.2018 включно. Визнано протиправними дії Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо проведення нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 13.11.2015 до 01.03.2018 включно із застосуванням базового місяця травень 2015 року та червень 2016 року. Зобов`язано Чернівецький прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 13.11.2015 до 01.03.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року, за період з 01.03.2018 до 21.06.2018 включно із застосуванням базового місяця березень 2018 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 606 гривень. 
З цим рішенням суду першої інстанції частково не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт рішення суду необґрунтованим та таким, що прийняте внаслідок неповного з`ясування судом обставин справи, а тому в частині підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає про помилковість рішення суду в частині визнання протиправним встановлення позивачу для обрахунку індексації грошового забезпечення в період з 13.11.2015 року по 01.03.2018 року травня 2015 року та червня 2016 року як базових місяців та зобов`язання встановити для обрахунку за вищевказаний період базового місяця січень 2008 року. Зокрема апелянт зазначає, ОСОБА_1 прибув для подальшого проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 в листопаді 2015 року. Попереднім місцем проходження військової служби, де позивач перебував на грошовому забезпеченні, була військова частина НОМЕР_2 . При переході до нового місця служби однією з підстав для зарахування на грошове забезпечення є грошовий атестат, в якому вказані основні відомості щодо грошового забезпечення військовослужбовця, відомості про виплачені суми та про наявні заборгованості, в тому числі також зазначається базовий місяць для обрахунку індексації грошового забезпечення. Відповідно до грошового атестату №235 ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_3 при виключенні зі списків особового складу  встановлено базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення травень 2015 року. Відповідно до грошового атестату військовою частиною НОМЕР_1 і здійснювалось нарахування. За час проходження військової служби позивачем у військовій частині НОМЕР_1 , в останнього у червні 2016 року збільшився посадовий оклад (нарахування здійснено в липні 2016 року), що підтверджується довідкою про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2016 рік, відповідно до зазначених змін встановлювався базовий місяць для обрахунку індексації грошового забезпечення. На основі вищевикладеного позивачу було встановлено базові місяці для обрахунку індексації грошового забезпечення - травень 2015 року, червень 2016 року та березень 2018 року. Вказує апелянт, що роз`яснення у листах Мінсоцполітики стосуються визначення базового місяця для розрахунку індексації, однак таке не може братися до уваги, оскільки вказані листи не є нормативно-правовими актами, носять інформаційний, роз`яснювальний та рекомендацій характер. Також вважає апелянт помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність застосування січня 2008 року як місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) з посиланням на п.5 Порядку №1078, оскільки суд застосовує до правовідносин за період з 13.11.2015 по 01.03.2018 норму п.5 Порядку №1078 в редакції, яка діє з 01.12.2015. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 16.07.2021 року в частині: визнання протиправними дій відповідача щодо проведення нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 13.11.2015 до 01.03.2018 включно із застосуванням базового місяця травень 2015 року та червень 2016 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 13.11.2015 до 01.03.2018  із застосуванням базового місяця січень 2008 року. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 13.11.2015 по 21.06.2018. 
Наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 21.06.2018 за №255-ОС ОСОБА_1 виключено з 21.06.2018 з усіх видів  матеріального і грошового забезпечення з 31  прикордонного загону (І категорії) та направлено до Івано-франківського міського військового комісаріату Івано-Франківської області (а.с. 18). 
24.07.2020 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за 2015-2018 роки та надання довідки про нараховане та виплачене  грошове забезпечення за вказаний період. 
13.08.2020 відповідач листом за №11/Р-169 надав відповідь на запит ОСОБА_1 від 24.07.2020, якою повідомив про те, що позивачу здійснено нарахування індексації грошового забезпечення за 2015-2018 роки та згідно з додатною довідкою такий розмір складає 3021,44 гривень. Додатково повідомлено, що виплату належних коштів буде проведено після надходження фінансування на зазначені цілі (а.с. 10, 11). 
Зі змісту довідки Чернівецького прикордонного загону Державної прикордонної служби України (а.с. 11-12) слідує, що при нарахування індексації грошового забезпечення позивачу за період з 13.11.2015 до 01.03.2018 відповідач базовим місяцем визначив травень 2015 року згідно грошового атестату №235 від 09.11.2015, виданого військовою частиною НОМЕР_2 м. Ізмаїл (а.с. 35). 
Також згідно довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 21.05.2021 №283 (а.с. 34), позивачу у період з листопада 2015 року по червень 2018 року (період проходження військової служби в Чернівецькому прикордонному загоні) розраховано невиплачену індексацію грошового забезпечення у розмірі 3125,87 гривень. 
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення протиправною та протиправними дії щодо проведення нарахування індексації грошового забезпечення у спірний період з врахуванням травня 2015 року як базового, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаним позовом. 

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 13.11.2015 до 21.06.2018 включно, визнання протиправними дії відповідача щодо проведення нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 13.11.2015 до 01.03.2018 включно із застосуванням базового місяця травень 2015 року та червень 2016 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу індексацію грошового забезпечення за період 13.11.2015 до 01.03.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року, за період з 01.03.2018 до 21.06.2018 включно із застосуванням базового місяця березень 2018 року. При цьому суд встановив, що за 2015-2018 роки позивачу нарахування індексації здійснювалось невірно, що призвело до нарахування індексації грошового забезпечення у занижених розмірах, оскільки при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивачу відповідач невірно визначив базовий місяць для нарахування індексації та не встановив перевищення порогу індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. 
Відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Переглянувши справу за наявними у ній доказами та рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідача, суд апеляційної інстанції вважає наведені вище висновки суду першої інстанції вірними, з врахуванням наступного. 
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Абзацом другим ч.4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. 
Згідно з частин 2, 3 ст.9 цього ж Закону, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. 
Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078). 
Так, згідно ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. 
Згідно з ч.1 ст.2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. 
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст.9 Закону). 
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що згідно з ст.19 цього Закону є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. 
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. 
           17.07.2003 постановою Кабінету Міністрів України за № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі – Порядок №1078), який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. 
Згідно із п.1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (103 відсотка в редакції з 01.01.2016). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-ІV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. 
Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби. 
Згідно з пунктом 4 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії. 
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. 
Згідно з пунктом 5 Порядку №1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. 
З системного аналізу вказаних норм суд дійшов висновку, що місяць в якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Разом з тим, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, то базовий період не змінюється, а сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. 
Згідно з п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття; 5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються; 6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів; 7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються. 
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. 
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. 
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці (грошового забезпечення). За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. 
Аналіз наведених вище нормативно-правових актів за відсутності затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому урядом України порядку, а саме Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003. 
Тобто сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу”, яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018 (далі - Постанова № 1294), встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені Додатком №1 до Постанови №1294. 
Підвищення тарифних ставок (окладів) після 01.01.2008, в тому числі в період перебування позивача на службі (зокрема до 01.03.2018), що є підставою для встановлення іншого базового місяця при проведенні індексації, не відбувалося. 
Отже, базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення позивача з 13.11.2015 по 28.02.2018 є саме січень 2008 року, в якому Постановою №1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців, а не як твердить відповідач - травень 2015 року. 
В подальшому, після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (набрала законної сили 01.03.2018), якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил, та наказу Міністерства оборони України від 01.03.2018 №90 “Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України” базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації грошового забезпечення став березень 2018 року. 
Проте, як встановлено судом, позивачу в розглядуваний період листопад 2015р. – червень 2018р. не нараховувалась та не виплачувалась, а то і не у повному розмірі, індексація грошового забезпечення, що свідчить про протиправність дій (бездіяльності) відповідача, оскільки позивач має право на індексацію грошового забезпечення у законодавчо визначеному розмірі. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у межах спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, саме січень 2008 року та березень 2018 року є базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення позивача. 
Водночас, слід зазначити, що відсутність механізму виплати індексації не може позбавляти позивача права на отримання належних йому сум невиплаченого доходу, а обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі. 
Завданням адміністративного суду є контроль за правомірністю дій (рішень) відповідача у розглядуваних правовідносинах, зокрема, щодо виконання відповідачем свого обов`язку по нарахуванню і виплати позивачу індексації грошового забезпечення, в тому числі правильності нарахування грошових сум такої індексації. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що визначення відповідачем базового місяця травень 2015 року на підставі грошового атестату №235 ОСОБА_1 є невірним, оскільки, як уже встановлено судом, підвищення зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу) відбулось у січні 2008 року, а наступна зміна грошового забезпечення військовослужбовців відбулась з 01.03.2018 у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017. 
Крім того, відповідач не підтвердив, що різниця у числових значеннях посадового окладу у сумі 70,00 грн. з 1030,00 грн. у травні 2016 року до 1100,00 грн. у червні 2016 року (нарахування здійснено у липні 2016 року) відбулася внаслідок збільшення посадового окладу в розумінні закону, а суду не надано жодних доказів, які свідчать про виникнення такої різниці внаслідок збільшення посадового окладу, а не збудь-яких інших підстав, в тому числі внаслідок належного обрахунку посадового окладу позивача з червня 2016 року. 
Отже, визначення відповідачем базового місяця червень 2016 року при нарахуванні індексації грошового забезпечення у період з 01.06.2016 до 01.03.2018 також є невірним. 
Судом не встановлено та відповідачем не доведено, що підвищення грошового доходу позивача у період з 13.11.2015 до 01.03.2018 перевищило суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу та яка мала нараховуватися із базового місяця - січень 2008 року та не доведено, що підвищення грошового доходу позивача у період з 01.03.2018 до 21.06.2018 включно перевищило суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу та яка мала нараховуватися із базового місяця - березень 2018 року. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що за 2015-2018 роки позивачу нарахування індексації здійснювалось невірно, що призвело до нарахування індексації грошового забезпечення у занижених розмірах, оскільки при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивачу відповідач невірно визначив у відповідному періоді базовий місяць для нарахування індексації та не встановив перевищення порогу індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. 
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити щодо відсутності у відповідача дискреційних повноважень у питанні нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, оскільки відповідач зобов`язаний був нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення відповідно до приписів законодавства. 
Так, згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням необхідно розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання». 
З наведеного видно, що під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права. 
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень. 
Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації можливу поведінку (дії, бездіяльність) між альтернативами варіантами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому, суб`єкт владних повноважень не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. 
Крім цього, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. 
При обранні способу відновлення порушеного права суд повинен виходити з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. 
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. 
Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. 
З урахуванням встановленого, а також того, що визначення величини індексу споживчих цін, що перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, за період з 13.11.2015 до 21.06.2018 включно, можливо за наслідками виконання прийнятого в даній справі рішення та в процесі виконання покладених на відповідача обов`язків, з врахуванням висновків суду, що січень 2008 року та березень 2018 року є базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за вказаний період, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 13.11.2015 до 21.06.2018 включно, визнання протиправними дії відповідача щодо проведення нарахування індексації грошового забезпечення позивачу за період з 13.11.2015 до 01.03.2018 включно із застосуванням базового місяця травень 2015 року та червень 2016 року. При цьому належним способом захисту порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу індексацію грошового забезпечення за період 13.11.2015 до 01.03.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року, за період з 01.03.2018 до 21.06.2018 із застосуванням базового місяця березень 2018 року. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги в оскарженій частині висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                            постановив: 

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) – залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року в адміністративній справі №300/1417/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності та дій протиправними, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль