ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/4707/20	Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/368/22 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
Процишин Л.П., 
представника Державної виконавчої служби

       розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 січня 2022 року (постановлену суддею Братасюком В.М., дату складення повного тексту не зазначено) у цивільній справі №607/4707/20 за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-
ВСТАНОВИВ:
Заявник ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Миронюк Д.Д., звернулася в суд із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, що накладено у рамках зведеного виконавчого провадження ВП №54287796 з примусового виконання виконавчих документів: наказу № 5/98-1646 від 03.07.2007р., № 18/30-530 від 22.06.2010 р., № 4 4/149-1746(3/264-2542) від 16.02.2005 року, наказу № 6/171-1849 від 11.05.2017 року, наказу № 4/149-1746(3/264-2542) від 01.08.2006 року, виданих Господарським судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 , за поданням головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ) про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України. Посилається на те, що на даний час існує заборгованість, проте щомісяця з її пенсії здійснюється стягнення, що свідчить про те, що вона не ухиляється від виконання рішення суду. Окрім того у неї є можливість працевлаштуватися на роботу за кордоном, та здійснювати погашення заборгованості у більшому розмірі, що підтверджується запрошенням на роботу від 19.06.2020 року. Застосоване до неї тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документа порушує її право на свободу пересування, гарантоване ст. 33 Конституції України, а скасування такого обмеження дозволить погасити наявну заборгованість, тому просила суд скасувати тимчасове обмеження відносно неї у праві виїзду за кордон. 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 04 січня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 04 січня 2022 року та постановити нову, якою задовольнити її заяву та скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, що накладено у рамках зведеного виконавчого провадження ВП №54287796 з примусового виконання виконавчих документів виданих Господарським судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 .
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема, посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 11 травня 2021 року у справі "Стець проти України" згідно з яким заходи можуть бути виправданими тільки, якщо вони мають на меті забезпечення відновлення повернення боргів, про які йде мова. 
Крім того вказує, що згідно з рішенням ВС у справі №185/1585/13-ц від 11 березня 2021 року Суд погодився з твердженням про те, що встановлення обмеження для виїзду боржника за кордон є недоцільним, оскільки боржник буде позбавлений можливості у працевлаштуванні на більш високооплачувану роботу за кордоном.
Вказує, що її виїзд за межі України буде сприяти поверненню боргу в більшому розмірі оскільки ОСОБА_1 має намір офіційно працевлаштуватися в Республіці Польща згідно запрошення на роботу, яке діє до 21 червня 2023 року, а підприємницькою діяльністю вона давно не займається.
Також зазначає, що ОСОБА_1 не ухиляється від виконання рішення суду, оскільки з неї кожного місяця стягується заборгованість із пенсії.
У відзиві на апеляційну скаргу відділ ДВС у м. Тернополі просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без, оскільки вважає її законною та обґрунтованою.
Зокрема зазначає, що усі виплати з пенсії ОСОБА_1 це заходи примусового характеру і суми, які з неї стягують в розмірі, зокрема 5,05 грн., 3,36 та ін., є мізерним відсотком відносно загальної суми боргу.
Також вказує, що всі попередні дії ОСОБА_1 , зокрема зміна прізвища, виготовлення нових паспортів, свідчать про намагання уникнути виконання рішень суду, а маючи право виїжджати за кордон, вона зможе там залишатись тривалий період, що навпаки ускладнить виконання нею рішень суду.
Апелянт (її представник) будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки тому його неявка відповідно до положень статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
ОСОБА_3 в судовому засіданні просила в апеляційній скарзі відмовити, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, оскільки вважає її законною та обґрунтованою. Зазначила, що боржник займалась підприємницькою діяльністю і з 2005 року не виконувала судових рішень, виконання їх розпочалося з 2017 року в примусовому порядку коли вона оформилась на пенсію шляхом відрахувань з її пенсії в примусовому порядку по 20% щомісячно. ОСОБА_1 зараз 66 років, вона з 2005 року не працевлаштовувалась і не повертала їй коштів, в той час коли неодноразово пересікала кордон на що потрібно кошти, а тому подане нею запрошення і доводи що вона має намір працевлаштуватись є черговим обманом її, як стягувачки, та суду. Кулинич оскаржувала ухвалу про тимчасове обмеження її у виїзді за кордон та посилалась на те, що вона хворіє і має намір лікуватись, а в даний час-що має намір працювати за кордоном. Боржник могла і має можливість працевлаштуватись на роботу в Україні і виконувати свої зобов`язання.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, заслухавши пояснення ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що на виконанні в Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) знаходиться зведене виконавче провадження 54287796, яке складається з п`яти виконавчих проваджень, саме: ВП 54235887 згідно наказу № 5/98-1646 від 03.07.2007 виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 77837,30 грн., 778,37 грн. в повернення витрат по сплаті державного мита, 118 витрат на ІТЗ судового процесу; ВП 54235285 згідно наказу № 18/30-530 від 22.06.2010 виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення з фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 105534,82 грн. суми індексації 15925,90 грн. 3 % річних у зв`язку з невиконанням рішень судів. Стягнути в користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 пропорційно задоволеним позовним вимогам 1975,95 грн. в повернення судових витрат за розгляд спору в суді першої інстанції та розгляд апеляційної скарги Львівським апеляційним господарським судом; ВП 54235657 згідно наказу № 4/149-1746(3/264-2542) від 16.02.2005 року виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 54213 грн. боргу, 6307 грн. упущеної вигоди, 605,20 грн. в повернення сплаченого державного мита та 118 грн. витрат на ІТЗ судового процесу; ВП 54235492 згідно наказу № 6/171-1849 від 11.05.2017 року виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 85 грн. державного мита, 118 грн. витрат на ІТЗ судового процесу, 1000 грн. витрат на послуги адвоката; ВП 54235781 згідно наказу № 4/149-1746(3/264-2542) від 01.08.2006 року виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 385,60 грн. в повернення сплаченого державного мита за подання апеляційної скарги.
За вказаними виконавчими документом боржником є - ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Вище вказані виконавчі документи на сьогоднішній день боржником не виконано, будь-яких дій спрямованих на їх виконання не здійснено. 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його скасування. Суд зазначив, що протягом тривалого часу заявниця не здійснювала жодних дій спрямованих на добровільне виконання рішення суду щодо погашення боргу перед ОСОБА_3 , регулярно здійснювала перетин кордону, однак це ніяким чином не вплинуло на виконання нею своїх зобов`язань.
З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.
Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.
Відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України, суд може застосувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Разом із цим, суд також наділений повноваженнями вирішити питання щодо скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (частина 5 статі 441 ЦПК України).
Так, згідно ч.5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
При цьому слід зауважити, що стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.
Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних мір для виконання рішення суду.
Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.
За таких обставин, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження її у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції мав перевірити виконання нею, як боржником у виконавчому провадженні, рішення судів саме після встановлення такого обмеження.
Як вбачається з матеріалів справи, Господарським судом Тернопільської області було видано 5 Наказів про примусове виконання рішення судів щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , зокрема від 16 лютого та 11 травня 2005 року, 1 серпня 2006 року, 03 липня 2007 року та 22 червня 2010 року. У зв`язку з невиконанням у добровільному порядку рішень суду державним виконавцем 5 липня 2017 року було відкрито 5 виконавчих проваджень, які були зведені в одне провадження 54287796.
05 липня 2017 року та 15 листопада 2019 року державним виконавцем надіслано виклик державного виконавця боржнику з вимогою з`явитись у Відділ для надання пояснень щодо виконання рішення суду. Згідно актів державного виконавця від 13 липня 2017 року та 26 листопада 2019 року на виклик боржник не відреагував, вимогу державного виконавця не виконав.
Державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку для відома направлено сторонам у виконавчому провадженні, для виконання в УПФУ у Тернопільському районі.
При проведенні виконавчих дій встановлено, що боржниця - ОСОБА_4 07.03.2007 року змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 , що підтверджується відповіддю Тернопільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 29.03.2019 року №1364.
Із повідомлення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області вбачається, що громадянка України - ОСОБА_1 за відомостями УМП ДМС України виготовляла паспорти громадянина України для виїзду закордон, серії НОМЕР_2 виданий 20 грудня 2018 року та серії НОМЕР_3 , виданий 10 жовтня 2019 року (а.с.37). 
Згідно з наявною в матеріалах справи відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 19.04.2019 року встановлено, що боржник постійно перетинала кордон України, зокрема в 2014 році- 6 разів, в 2015 році -7 разів, в 2016 році-4 рази, в 2018 -4 рази, в 2019 році-2 рази.(а.с.38,39).
У березні 2020 року до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшло подання головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ) Гайди А.Б. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов`язання згідно зведеного виконавчого провадження ВП №54287796 з примусового виконання виконавчих документів: наказу № 5/98-1646 від 03.07.2007р., № 18/30-530 від 22.06.2010 р., № 4 4/149-1746(3/264-2542) від 16.02.2005 року, наказу № 6/171-1849 від 11.05.2017 року, наказу № 4/149-1746(3/264-2542) від 01.08.2006 року, виданих Господарським судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 коштів на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 . 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.03.2020, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, РНОКПП НОМЕР_1 , у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов`язання згідно зведеного виконавчого провадження ВП №54287796 з примусового виконання виконавчих документів: наказу № 5/98-1646 від 03.07.2007р., № 18/30-530 від 22.06.2010 р., № 4 4/149-1746(3/264-2542) від 16.02.2005 року, наказу № 6/171-1849 від 11.05.2017 року, наказу № 4/149-1746(3/264-2542) від 01.08.2006 року, виданих Господарським судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 .
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, долучивши до неї, серед іншого, сканкопії довідки з пенсійного фонду України про відрахування з її пенсії за період з жовтня місяця 2017 року по вересень місяць 2021 року, що в загальній сумі складає 15133,61 грн., а також, як зазначає заявниця, запрошення на роботу від 19.06.2020.
Надаючи оцінку обставинам справи, а також вказаним вище доказам, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку про відмову у в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування обмеження у виїзді за кордон, оскільки остання не вчиняє жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду.
Місцевий суд належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази та дав їм вірну оцінку, в тому числі і довідці пенсійного фонду України, відповідно до якої з жовтня 2017 року по вересень 2021 року з її пенсії було утримано 15133,61 грн., що становить лише 2,8 % від загальної суми боргу, при цьому дані кошти боржником ОСОБА_1 не були повернуті добровільно, а списані з пенсійного рахунку в процесі примусового виконання судових рішень. 
Доводи заяви та апеляційної скарги боржника про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки вона має можливість працевлаштуватися за кордоном та таким чином здійснювати погашення боргу, колегія суддів вважає безпідставними, так як вони не підтверджені допустимими доказами.
Згідно з ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, долучена до матеріалів справи сканкопія документа на іноземній (польській) мові, який, як зазначає заявник, свідчить про запрошення в Республіку Польщу на роботу, не може вважатися допустимим доказом, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Згідно з частиною третьою статті 14 Закону № 5029-VI сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. 
Відповідно до ст. 11 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.
Таким чином, надання заявником доказів недержавною мовою порушує вимоги Закону та право інших учасників справи на захист, а також не сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.
Доводи апелянта про те, що вона має має намір працевлаштуватись в Польщі і в більшому розмірі погашати заборгованість про що свідчить запрошення на роботу суд оцінює критично, оскільки боржник може і могла працевлаштуватись на роботу в Україні, чого не робила протягом тривалого часу (з часу прийняття рішень господарським судом) та виконувати судові рішення.
Що стосується посилання апелянта на рішення Європейського суду з прав людини від 11 травня 2021 року у справі "Стець проти України" згідно з яким заходи можуть бути виправданими тільки, якщо вони мають на меті забезпечення відновлення повернення боргів, про які йде мова, то вони на увагу не заслуговують, оскільки ОСОБА_1 не надала жодних доказів, які б свідчили про її намір влаштуватися на роботу на території України та сприяти таким чином погашенню боргу, і лише у випадку неможливості здійснити таке погашення в повному обсязі у зв`язку з недостатнім заробітком судом вирішувалося би питання щодо скасування обмежувального заходу вже при інших обставинах справи.
При цьому слід зазначити, що багаторазове перетинання ОСОБА_1 кордону у минулому так і не сприяло добровільному поверненню будь-якої суми коштів ОСОБА_3 . Не вбачає колегія суддів такої можливості і в даному випадку.
Посилання апелянта на рішення ВС у справі №185/1585/13-ц від 11 березня 2021 року, відповідно до якого Суд погодився з твердженням про те, що встановлення обмеження для виїзду боржника за кордон є недоцільним, оскільки боржник буде позбавлений можливості у працевлаштуванні на більш високооплачувану роботу за кордоном є безпідставними, оскільки у вказаному рішенні Верховного Суду боржник, перебуваючи за кордоном здійснював у добровільному порядку платежі по аліментах, не уникаючи виконання рішення суду. У вказаній справі, встановлені інші обставини.
Колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовлює пришвидшення виконання рішення суду.
Крім того, у випадку вчинення боржником реальних та активних дій щодо виконання судових рішень, відповідно до положень ч.8 ст.441 ЦПК України він не позбавлений можливості повторного звернення до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 січня 2022 року - залишити без змін.
Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 12 квітня 2022 року.

Головуючий: Бершадська Г.В.
Судді: Гірський Б.О.
        Хома М.В.