Єдиний унікальний номер 243/6532/21 
Номер провадження 22-ц/804/195/22        

                                                                 ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 січня 2022 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Мальованого Ю.М., Тимченко О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладуха О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2021 року у цивільній справі № 243/6532/21 за клопотанням ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року за позовом про стягнення аліментів на утримання дитини,

                  В С Т А Н О В И В :

24 червня 2021 року на адресу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, через Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, надійшло Клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України Рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на її, ОСОБА_1 , користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , 2012 року народження, у розмірі ? частини заробітку з усіх видів доходу, починаючи з 17 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України Рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року за позовом про стягнення аліментів на утримання дитини - задоволено частково.  Рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку спілкування з  дитиною,  яке  набуло законної сили 14 липня 2016 року, в частині стягнення з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , рахунок отримувача НОМЕР_1 в Центрально - Чорноземному банку ПАТ «Сбербанк», кореспондуючий рахунок банка НОМЕР_2 , БИК банка 042007681, аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ? частини заробітку з усіх видів доходу, починаючи з 01 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , - направлено для примусового виконання.  Клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України Рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації від 18 січня 2016 року, в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 , починаючи за період з 17 липня 2015 року по 30 червня 2021 року - залишено без задоволення.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , через представника Андрєєва П.С. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувана ухвала суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам по справі. 
Вважає, що нормами ЦПК не передбачено часткове задоволення клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Також додає в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції при розгляді даної справи не було перевірено, а саме не надано запитів до відповідних компетентних органів, що здійснюють контроль за повноту та сплату податків на території України з доходів, отриманих громадянами України, щодо фактичного розміру доходів ОСОБА_2 , з яких він мав оплачувати аліменти. 
Також вважає, що ОСОБА_2 свідомо приховав від суду інформацію, що починаючи з 2017 року і до тепер, він працює також і доцентом кафедри Донецького національного медичного університету. ОСОБА_2 не було надано вказану інформацію, що є свідомою не правочинною діяльністю, спрямованою на введення суду в оману та з метою ухилення виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації. Звертає увагу на той факт, що ОСОБА_2 не надав відомості суду про несплату аліментів як на ? частини від оплати за сумісництвом за період 2017 - 2021 роки.  Але відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа ОСОБА_2 має сплачувати аліменти в розмірі ? саме від його доходів. Вважає, що спроба ОСОБА_2 перевести розрахунки сплати аліментів у ринкову площину з урахуванням переплати за попередні роки є неправомірною, адже сам платник аліментів зазначає, що він добровільно перерахував ці суми. Просить звернути увагу суду на той факт, що жодної домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про добровільну сплату аліментів не має, жодного документа про це не існує. Також із наданих ОСОБА_2 квитанціях про сплату грошових коштів не вбачається виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації                 № 2-33/16 від 18 січня 2016 року.

     Від ОСОБА_2 надійшов відзив в якому він просить ухвалу суд залишити без змін та апеляційну скаргу без задоволення, заперечує проти доводів, викладених у апеляційній скарзі та вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм права.

             ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду, проти доводів апеляційної скарги заперечував,  підтримав доводи, викладені у відзиві, просив апеляційну скаргу відхилити та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
            Судом відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_5 , адвоката Андрєєва П.С. про відкладення розгляду справи, неявка визнана неповажною.
Апеляційний суд визнав можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
            Постановляючи ухвалу від 19 жовтня 2021 року про часткове задоволення клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України Рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року за позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, суд із посиланням на ч. 7ст. 467 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 добровільно виконувалось рішення суду за період з листопада 2015 року по 01 липня 2021 року, що підтверджується квитанціями, тому за період з 17 липня 2015 року по 30 червня 2021 року необхідно залишити без задоволення, та стягнути аліменти лише з 01 липня 2021 року. 
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, а саме відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку спілкування з дитиною, яке набуло законної сили 14 липня 2016 року, розірвано шлюб між ними, та визначено місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 , визначено порядок спілкування дитини з батьком ОСОБА_2 , та стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку та (або) іншого доходу, починаючи з 17 червня 2015 року і щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Згідно довідки Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації, вбачається, що Рішення набрало законної сили 14 липня 2016 року та в частині стягнення аліментів на території Російської Федерації не виконувалося (а.с. 2, 3).
Відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації по цивільній справі № 2-33-16 від 18 січня 2016 року відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи у відповідності із нормами Цивільно-процесуального кодексу Російської Федерації, а також приймав учать у справі через свого представника - адвоката Сичової Н.В. (а.с. 9-16).
Також з довідки Комінтернівського районного суду м. Воронежа, вбачається, що ОСОБА_2 отримав копію Рішення Комінтернівського районного суду міста Воронежа Російської Федерації по цивільній справі № 2-33/16, про що в матеріалах справи мається підтвердження (а.с. 8).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України є частиною національного законодавства України.
Подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду та його розгляд має відбуватись з дотриманням певних умов, зокрема ст. ст. 466 - 467 ЦПК України.
На даний час між Україною та Російською Федерацією діє Конвенція «Про правову допомогу і правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам» від 1993 року, яка 10 листопада 1994 року ратифікована Верховною Радою України та набула чинності для України 14 квітня 1995 року (далі- Конвенція).
Пленум Верховного Суду України у п. 1 своєї Постанови № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року роз`яснив, що розгляд судами клопотань про визнання і виконання рішень іноземних судів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами учасницями відповідних міжнародних договорів.
Порядок визнання та примусового виконання в Україні судових рішень ухвалених судом іноземної держави на теперішній час врегульовано нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, Закону України «Про міжнародне приватне право», Цивільного процесуального кодексу України, Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 року за № 573/15264.
За змістом статті 51 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань.
Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.
Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» встановлює, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.
Відповідно до статті 53 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.
Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду - це поширення законної сили такого рішення на територію України й застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 53 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, - клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання про дозвіл примусового виконання рішення додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.
Згідно ст. 55 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, підставою для відмови у визнанні і виконанні рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути, якщо: відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення, воно не набуло законної сили або не підлягає, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення воно не набуло законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків коли рішення підлягає виконанню до набуття законної сили; відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було вчасно і належно вручений виклик до суду; у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і по тій же підставі на території Договірної Сторони, де повинно бути визнане і виконане рішення, було вже раніше винесене рішення, що вступило в законну силу, або мається визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження по даній справі; відповідно до положень цієї Конвенції, а у випадках не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинно бути визнане і виконане, справа відноситься до виняткової компетенції її установи; відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності або минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.
Згідно з ч.1 ст. 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана верховною Радою України, або за принципом взаємності.
Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашення заборгованості за останні три роки (ч. 1 ст. 463 ЦПК України).
Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається за місцем проживання (перебування) або місцезнаходження боржника (ст. 463 ЦПК України).
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 693/315/20.
Апеляційний суд, вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність стягнення аліментів лише з 01 липня 2021 року з огляду на наступне. 
  Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч. 6 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» (станом на 01.07.2021 року) у разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця. Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів.
            Ст. 467 ЦПК України визначений порядок розгляду клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
            Ч.7 ст. 467 ЦПК України передбачено, що якщо рішення іноземного суду вже виконувалося раніше, суд визначає, в якій частині чи з якого часу воно підлягає виконанню.
            При цьому суд перевіряє лише підстави для надання дозволу на виконання відповідного рішення іноземного суду та з`ясовує, чи перебувало рішення суду на примусовому виконанні.
             З довідки Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації вбачається, що Рішення набрало законної сили 14 липня 2016 року та в частині стягнення аліментів на території Російської Федерації не виконувалося (а.с. 2, 3).
  Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається виконавцем за місцем виконання рішення суду у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.  Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
   Отже, добровільна сплата ОСОБА_2 аліментів за рішенням іноземного суду не може враховуватися при розгляді клопотання про надання дозволу на примусове ви конання рішення іноземного суду, а може бути врахована державним виконавцем при здійсненні розрахунку заборгованості за виконавчим документом.
   На підставі викладеного, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на ч. 7 ст. 467 ЦПК України та здійснення перерахунку при визначенні періоду виконання рішення іноземного суду та погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.
              Ст. 463 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.
           Отже, рішення про стягнення періодичних платежів може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.
            Колегія суддів погоджується з доводом апеляційної скарги в цій частині на вважає за необхідне задовольнити клопотання ОСОБА_1 та надати дозвіл на примусове виконання рішення суду Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року за позовом про стягнення аліментів на утримання дитини в межах трирічного строку, починаючи з 05 серпня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
             Одночасно колегія суддів не приймає до уваги довод апеляційної скарги  щодо приховування Ушеніним своїх доходів за попередні роки, оскільки ці обставини у відповідності до вимог ст. 467 ЦПК України не підлягають дослідженню при  розгляді клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції невірно застосував норми процесуального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення клопотання ОСОБА_1 .

             Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

                 П О С Т А Н О В И В :

            Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2021 року - скасувати.

Клопотання ОСОБА_1 , подане через Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року за позовом про стягнення аліментів на утримання дитини  в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2   - задовольнити частково.

Надати дозвіл на примусове виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року за позовом про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , рахунок отримувача НОМЕР_1 в Центрально - Чорноземному банку ПАТ «Сбербанк», кореспондуючий рахунок банка НОМЕР_2 , БИК банка 042007681, аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ? частини заробітку з усіх видів доходу, починаючи з 05 серпня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
            У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , подане через Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Комінтернівського районного суду м. Воронежа Російської Федерації № 2-33/16 від 18 січня 2016 року за позовом про стягнення аліментів на утримання дитини  в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2   за період з 17 липня 2015 року по 04 серпня 2018 року - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:       О.А. Мірута

Судді:         Ю.М. Мальований 

          О. О. Тимченко

           Повний текст постанови складено   12  січня 2022  року.

Головуючий суддя:      О.А. Мірута