ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16888/20                                                                    

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 січня 2022 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Шевченко Е.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року, суддя Кузьменко В.А., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02 червня 2020 року №0145680503 та №014569050.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що оскаржувані рішення контролюючого органу є протиправними, оскільки позивач своєчасно та в повному обсязі сплачував єдиний податок, окрім того мала місце технічна помилка, що не впливає на факт своєчасності перерахування коштів до бюджету.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 02 червня 2020 року №0145690503 в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 5 680,66 грн. В іншій частині адміністративного позову відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління ДПС у м. Києві звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління ДПС у м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що податковим органом проведено камеральну перевірку своєчасності сплати до бюджету єдиного податку фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .
За результатами перевірки відповідачем складено акт від 12 травня 2020 року №000666/26-15-05-03-04/ НОМЕР_1 «Про результати камеральної перевірки своєчасності сплати до бюджету єдиного податку фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 за 2017-2019 р.р.» (далі по тексту - акт перевірки). 
На підставі порушень виявлених під час перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення.
Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 02 червня 2020 року №0145680503 за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб, визначеного пунктом 295.3 статті 295 Податкового кодексу України у сумі 30  932,23 грн до ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 10% у сумі 3  093,23 грн.
Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 02 червня 2020 року №0145690503 за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб, визначеного пунктом 295.3 статті 295 Податкового кодексу України у сумі 41  172,70 грн до ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 20% у сумі 8  234,54 грн.
Не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України від 02.12.2010 року № 2755- IV (далі - ПК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно з підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.
Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Відповідно до п.76.1 ст.76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.
Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.
Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
У відповідності до ст. 36 ПК України податковим обов`язком платника податку визнається його обов`язок обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Такий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором, він є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.
За приписами п. 76.3 ст. 76 ПК України камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.
Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.
Положеннями підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно із підпунктом 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), а податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності (пп. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 ПК України).
У відповідності до пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Згідно з пунктом 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Пунктом 203.1, пункту 203.2 статті 203 ПК України передбачено, що податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.
Сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.
Відповідно до п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:
- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;
- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Отже, розмір штрафних санкцій, передбачених зазначеною нормою залежить від терміну прострочення сплати грошового зобов`язання, який можливо порахувати від дати фактичного погашення податкового боргу. 
Таким чином, з аналізу вищезазначених норм слідує, що на платника податку покладено обов`язок щодо самостійної сплатити суми податкового зобов`язання, зазначеної у податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації. При цьому, у разі несвоєчасної сплати платником податків узгодженого грошового зобов`язання податкове законодавство наділяє контролюючий орган правом нарахувати штраф.
У пункті 295.3 статті 295 Податкового кодексу України закріплено, що платники єдиного податку третьої - шостої груп сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.
Податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку третьої - шостої груп є календарний квартал (абзац 2 пункту 294.1 статті 294 Податкового кодексу України).
Пунктом 300.1 статті Податкового кодексу України передбачено, що платники єдиного податку несуть відповідальність відповідно до цього Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.
Як убачається із матеріалів справи, перевіркою зафіксовані порушення термінів сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання з єдиного податку протягом строків, визначених пунктом 295.3 статті 295 Податкового кодексу України, а саме:
- декларація від 08 листопада 2017 року №9233014216, сума боргу 3    681,40 грн., дата виникнення боргу - 19 листопада 2017 року, дата погашення боргу - 20 листопада 2017 року, 1 день затримки;
- декларація від 10 травня 2019 року №19646327, сума боргу 12    769,40 грн., дата виникнення боргу - 20 травня 2019 року, дата погашення боргу - 21 серпня 2019 року, 93 дні затримки;
- декларація від 08 лютого 2019 року №14973491, сума боргу 12    769,40 грн., дата виникнення боргу - 21 лютого 2019 року, дата погашення - 20 травня 2019 року, 88 днів затримки;
- декларація від 08 лютого 2019 року №14973491, сума боргу 1    432,70 грн., дата виникнення боргу - 21 лютого 2019 року, дата погашення - 20 серпня 2019 року, 181 днів затримки;
- декларація від 09 серпня 2019 року №24742713, сума боргу 27    250,90 грн., дата виникнення боргу - 19 серпня 2019 року, дата погашення - 21 серпня 2019 року, 2 дні затримки;
- декларація від 08 травня 2018 року №32617179, сума боргу 3    273,40 грн., дата виникнення боргу - 20 травня 2018 року, дата погашення - 04 червня 2018 року, 15 днів затримки;
- декларація від 09 серпня 2019 року №24742713, сума боргу 14    201,20 грн., дата виникнення боргу - 19 серпня 2019 року, дата погашення - 30 вересня 2019 року, 42 днів затримки.
Як зазначено позивачем, затримка сплати податкових зобов`язань по деклараціях від 08 листопада 2017 року №9233014216 на 1 день та від 08 травня 2018 року №32617179 на 15 днів відбулась у зв`язку з тим, що позивач зв`язувався з відповідачем щодо уточнення суми пені та сумлінно оплачував до бюджету податок та пеню, що підтверджується квитанцією від 04 червня 2018 року №43 на суму 3  605,56 грн.
Щодо декларації від 09 серпня 2019 року №24742713, сума боргу 27  250,90 грн, дата виникнення боргу - 19 серпня 2019 року, дата погашення - 21 серпня 2019 року, 2 дні затримки, то матеріали справи містять копію квитанції від 20 серпня 2019 року на суму 41  453,00 грн, що свідчить про прострочення сплати у цій частині заявлених позовних вимог.
Щодо декларації від 10 травня 2019 року №19646327, сума боргу 12  769,40 грн, дата виникнення боргу - 20 травня 2019 року, дата погашення боргу - 21 серпня 2019 року, 93 дні затримки, матеріали справи не містять жодних пояснень та доказів на підтвердження своєчасності сплати узгодженого податкового зобов`язання у цій частині.
Щодо декларації від 08 лютого 2019 року №14973491, сума боргу 12  769,40 грн, дата виникнення боргу - 21 лютого 2019 року, дата погашення - 20 травня 2019 року, 88 днів затримки, декларація від 08 лютого 2019 року №14973491, сума боргу 1  432,70 грн, дата виникнення боргу - 21 лютого 2019 року, дата погашення - 20 серпня 2019 року, 181 днів затримки та декларації від 09 серпня 2019 року №24742713, сума боргу 14  201,20 грн, дата виникнення боргу - 19 серпня 2019 року, дата погашення - 30 вересня 2019 року, 42 днів затримки, суд зазначає, що матеріали справи містять копії квитанцій від 19 лютого 2019 року на суму 14  534,30 грн та від 20 вересня 2019 року на суму 14  300,00 грн, то з зазначеного вбачається своєчасну сплату позивачем узгодженого податкового зобов`язання у цій частині.
Проте, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матерілами справи, при перерахуванні узгоджених податкових зобов`язань з єдиного податку позивач допустив технічні помилки у реквізитах платіжних документів.
Таким чином, позивач фактично перерахував узгоджені суми єдиного податку за деклараціями від 08 лютого 2019 року №14973491 та від 09 серпня 2019 року №24742713 у межах граничних строків, зазначивши невірні реквізити у призначенні платежу.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, помилкове зазначення невірних реквізитів у призначенні платежу не є правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми податку у визначений законодавством строк. У свою чергу допущена позивачем помилка не спричинила настання будь-яких негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету, оскільки кошти фактично надійшли на казначейський рахунок, але призначений для сплати іншого різновиду податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету в строк, встановлений пунктом 57.1    статті 57 Податкового кодексу України, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Тому дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №805/3665/16-а (адміністративне провадження №К/9901/36741/18), від 16 квітня 2019 року у справі №826/1096/16 (адміністративне провадження №К/9901/31319/18).
Разом з тим, для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у визначений законодавством строк, платник податків не вчиняв дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до Державного бюджету.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновами суду першої інстанції, що задекларовані позивачем суми податкового зобов`язання за деклараціями від 08 лютого 2019 року №14973491 та від 09 серпня 2019 року №24742713 сплачені своєчасно, тому застосування штрафних санкцій податковим повідомленням-рішенням від 02 червня 2020 року №0145690503 на суму 2  553,88 грн, 286,54 грн та 2  840,24 грн (разом 5  680,66 грн) є протиправним, а податкове повідомлення-рішення від 02 червня 2020 року №0145690503 в цій частині підлягає скасуванню.
Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно своєчасної сплати позивачем самостійно визначеної суми податкового зобов`язання з єдиного податку та застосування штрафних санкцій податковим повідомленням-рішенням від 02 червня 2020 року №0145680503 у розмірі 10% у сумі 3  093,23 грн та податковим повідомленням-рішенням від 02 червня 2020 року №0145690503 у розмірі 20% у сумі 2  553,88 грн, то колегія суддів зазначає, що рішення суду в цій частині позивачем не оскаржується, а Головне управління ДПС у м. Києві в апеляційній скарзі також не наводить доводів та міркувань в частині незаконності рішення щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.