ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/405/22 Справа № 185/582/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Павлоградської міської ради на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , до Павлоградської міської ради, третя особа - Комунальне некомерційне підприємство «Павлоградська міська лікарня № 1» Павлоградської міської ради, про відшкодування майнової та моральної шкоди, –

ВСТАНОВИЛА:

       У січні 2020 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що здійснює догляд за своїм сином ОСОБА_1 , який є інвалідом першої А групи з народження. До 18 років, а саме до 18 липня 2019 року він перебував на диспансерному обліку. На даний момент, у зв`язку із досягненням повноліття, він перебуває на обліку в психоневрологічному диспансерному відділені КЗ «ПМЛ №1» Павлоградської міської ради. 
       У ОСОБА_1 діагноз ДЦП, симптоматична епілепсія, йому передбачено нагляд і лікування. На протязі 2018-2019 р.р. ОСОБА_1 не отримує в повному обсязі ліків, які він повинен отримувати безкоштовно. Кожного місяця передбачено огляд у лікаря, проте рецептів на отримання безкоштовних ліків лікарі не видають, а вказують усно на те, що не має коштів на безкоштовні ліки і що опікун може їх купити за власні кошти. 
       Однак, ОСОБА_2 не працює, оскільки здійснює догляд за своїм сином-інвалідом і отримує у зв`язку із цим державну допомогу у розмірі 1969 грн. Жодного іншого доходу сім`я позивача не отримує, тоді як окрім ліків, ОСОБА_1 також потрібні й інші речі для підтримання елементарних умов для проживання. 
        ОСОБА_2 неодноразово зверталася із зверненням до Павлоградської міської ради, до Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації та до Міністерства охорони здоров`я України, при цьому, за 2019 рік сума витрачена на придбання ліків становить 15 000 грн, у зв`язку з чим, з урахуванням уточнень, просила суд стягнути з Павлоградської міської ради майнову шкоду у розмірі 15 000 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди – задоволено частково. Стягнуто з Павлоградської міської ради на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 6 575 грн 87 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.
       Не погодившись з таким рішенням, Павлоградська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
       Позивач, відповідно до ст. 360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги. 
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки серії 12 ААБ № 628734 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом першої А групи з 18 липня 2019 року з дитинства безстроково. Не може виконувати ніякі види праці. Потребує постійного стороннього нагляду та догляду (а.с.29 т.1).
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровськ, громадянина України — недієздатним; встановлено над недієздатним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опіку та призначено опікуном останнього його матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.77 т.1).
       Згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Павлограда» від 10 березня 2020 року № 182, у 2019 році надані пільгові рецепти на безкоштовне отримання лікарських препаратів на суму 16 630 грн, а саме: січень — виписано рецептів на суму — 4 120 грн; лютий — виписано рецептів на суму — 4 120 грн; березень — виписано рецептів на суму 5 240 грн; квітень — виписано рецептів на суму — 3 150 грн (а.с.101-102 т.1).
       Згідно журналу обліку отриманих і використаних лікарських засобів та медичних виробів, 14 січня 2019 року ОСОБА_1 отримав безкоштовно ліки Lamictali 0,1 № 30 та Topamaxi 0,05 № 28 у капсулах, 01 лютого 2019 року ОСОБА_1 отримав безкоштовно ліки Lamictali 0,1 № 30 та Topamaxi 0,05 № 28 у капсулах, 01 березня 2019 року ОСОБА_1 отримав безкоштовно ліки Levicetami 0,5 № 60 та Depakini 0,3 1 упаковка, 01 квітня 2019 року ОСОБА_1 отримав безкоштовно ліки Levicetami 0,5 № 60, Lamictali 0,1 № 30 та Finlepsini 0,2 № 50 2 упаковки (а.с.231-240 т.1).
       Згідно журналу обліку пільгового виписування рецептів для лікування ОСОБА_1 в 2019 році були виписані рецепти 25 липня 2019 року, 09 серпня 2019 року, 09 грудня 2019 року (т.2 а.с.2-4).
       Згідно листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Павлограда», наданого суду 11 червня 2021 року, ОСОБА_2 з січня 2019 року по квітень 2019 року було отримано лікарські препарати на суму 16 630 грн, у травні і червні 2019 року пільгові рецепти не надавались через відсутність залишкових коштів (а.с.32,34-35 т.2).
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася, зокрема, на те, що з травня 2019 року по листопад 2019 року вона не отримувала протисудомні препарати для лікування сина, в листопада та грудні 2019 року отримувала в меншому обсязі.
       У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_3 зазначила, що працює директором КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги м.Павлограда» та пояснила, що позивач з`являлась до центру для отримання рецептів на ліки для сина, але у період з травня 2019 року по липень 2019 року ліки не отримувала з невідомих їй причин.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки внаслідок бездіяльності відповідача у справі були порушені конституційні права ОСОБА_1 на його забезпечення лікарськими засобами, при цьому, належними та допустимими доказами підтверджено купування в 2019 році лікарських засобів Топамакс, Левіцитам, Фінлепсін, Ліріка на суму 6 575, 87 грн, які були призначені лікарем, згідно даних медичної картки ОСОБА_1 , а тому дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вважав, що опікуном позивача не доведено заподіяння позивачу неправомірними діями відповідача моральної шкоди за тих обставин, що ОСОБА_1 визнано судом недієздатним внаслідок того, що він не усвідомлює значення своїх дій і не може керувати ними.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
       Статтею 49 Конституції України визначено, що у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно.
       Відповідно до ст.53 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» з метою охорони здоров`я населення органи і заклади охорони здоров`я зобов`язані здійснювати спеціальні заходи профілактики та лікування соціально небезпечних захворювань (туберкульоз, психічні, венеричні захворювання, СНІД, лепра, хронічний алкоголізм, наркоманія), а також карантинних захворювань.
       Відповідно до статті 54 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни забезпечуються лікарськими засобами через заклади охорони здоров`я, які мають право на це відповідно до закону.
       Постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 року №1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» передбачено безоплатне надання або пільговий відпуск ліків за рецептами у разі амбулаторного лікування та визначено категорії населення, які мають право на такі пільги, та категорії захворювань, на які розповсюджуються такі пільги. Безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, зазначені у переліку лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва.
       Зокрема, згідно з «Переліком категорій захворювань, у разі амбулаторного лікування яких лікарські засоби відпускаються безоплатно», до таких захворювань відносяться психічні захворювання (особам з інвалідністю I та II груп, а також хворим, які працюють в лікувально-виробничих майстернях психоневрологічних і психіатричних закладів).
       Відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб. Витрати, пов`язані з відпуском лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах, провадяться за рахунок загальних асигнувань, що передбачаються відповідними бюджетами на охорону здоров`я.
       Підпунктом 3 пункту «б» статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі делеговані повноваження як забезпечення відповідно до законодавства пільгових категорій населення лікарськими засобами та виробами медичного призначення.
       Частиною першою статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.
       Відповідно до вимог ст.56 Конституції України, ст.ст.1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.
       Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       В апеляційній скарзі Павлоградська міська рада посилається на те, що судом першої інстанції прийнято рішення без всебічного повного встановлення фактичних обставин справи, зокрема, що саме діями або бездіяльністю скаржника були порушені права та інтереси позивача, а також завдано майнову шкоду, та перевірки їх доказами, що є підставою для його скасування.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.        
       Як вбачається з матеріалів справи, належними та допустимими доказами, в тому числі, журналом обліку отриманих і використаних лікарських засобів та медичних виробів, показами свідка, підтверджено факти ненадання лікарських засобів ОСОБА_2 для лікування її сина. 
       Разом з тим, колегія суддів вважає неспроможними доводи скаржника про те, витрати, пов`язані з відпуском лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах, провадяться за рахунок загальних асигнувань, що передбачаються відповідними бюджетами на охорону здоров`я, тоді як ОСОБА_2 з січня 2019 року по квітень 2019 року отримала лікарські препарати понад ліміт, ніж було заплановано за рахунок коштів місцевого бюджету, а тому у травні й червні їй пільгові рецепти не надавались через відсутність залишкових коштів, оскільки, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, а тому відсутність належного фінансування на лікарські засоби, які видаються на підставі пільгових рецептів лікарів, не може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову.
       Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення майнової шкоди, адже внаслідок бездіяльності відповідача у справі були порушені конституційні права ОСОБА_1 на його забезпечення лікарськими засобами, а саме: ОСОБА_4 , Левіцитам, Фінлепсін, Ліріка, внаслідок чого ОСОБА_2 вимушена була за власний рахунок забезпечувати сина даними лікарськими засобами.
       Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо зменшення суми стягнення майнової шкоди, оскільки належними та допустимими доказами, а саме чеками про оплату ліків, підтверджено купування в 2019 році лікарських засобів, призначених лікарем, згідно даних медичної картки ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , лише на суму 6 575,87 грн (а.с.245, 245а, 246, 252, 253-269 т.1).
       Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки у позовній заяві ОСОБА_2 посилалася на те, що моральна шкода завдана бездіяльністю відповідача саме її сину, тоді як згідно висновку експерта ОСОБА_1 за своїм психічним станом не може розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с.77) внаслідок чого його було визнано судом недієздатною особою. Таким чином, опікуном позивача не було доведено заподіяння саме ОСОБА_1 неправомірними діями відповідача моральної шкоди, адже внаслідок дій працівників відповідача він не зазнав душевних страждань, тобто, йому не було заподіяно моральну шкоду.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду щодо часткового задоволення заявлених позовних вимог не спростовують, тому підстави для скасування судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Павлоградської міської ради — залишити без задоволення.
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                                М.Ю. Петешенкова