Справа № 463/462/18                                                                Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І. 
Провадження № 33/811/214/22                                                         Доповідач в 2-й інстанції: Белена  А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі:

судді - Белени А.В. 

розглянувши клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Шимчишина Ігоря Степановича про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Личаківського районного суду м.Львова від 13 серпня 2018 року, стосовно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП,

       встановив:        

        Постановою Личаківського районного суду м. Львова 13 серпня 2018 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та провадження по справі закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення місячного строку з дня прийняття рішення про закриття кримінального провадження.
       На згадану постанову 05 лютого 2022 року захисник ОСОБА_1 - адвокат Шимчишин І.С. подав апеляційну скаргу із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження такої, мотивуючи тим, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без участі ОСОБА_1 , а про прийняте рішення йому стало відомо лише 28 жовтня 2021 року. 
       Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в клопотанні доводи, апеляційний суд вважає, що у поновленні строку на апеляційне оскарження слід відмовити, а апеляційну скаргу повернути адвокату Шимчишину І.С. з таких підстав.
       Відповідно до ч.2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
       З аналізу норми вказаної статті вбачається, що обчислення строку апеляційного оскарження постанови судді закон пов`язує з днем прийняття оскаржуваної постанови.
       Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974 256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).
       У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
       На думку апеляційного суду, особи, які беруть участь у справі про адміністративне правопорушення, розпоряджаються своїми правами на власний розсуд, однак користуватися ними повинні сумлінно в межах процесуального закону відповідно до їх призначення і тією мірою і в тих формах, які необхідні для досягнення мети провадження.
       Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова судді Личаківського районного суду м.Львова прийнята у судовому засіданні 13 серпня 2018 року без участі правопорушника ОСОБА_1 , який являється учасником дорожньо-транспортної пригоди та якому було відомо про наявність матеріалів такої пригоди, про що свідчать його клопотання, заяви та інші документи від 2016 року, проте, правопорушник не вживав заходів для явки до суду. 
       Отже, сукупність вищевказаних обставин свідчить про те, що ОСОБА_1 мав можливість повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення, однак у встановлений законом строк не скористався таким. 
       Натомість з апеляційною скаргою захисник ОСОБА_1 - адвокат Шимчишин І.С. звернувся лише 05 лютого 2022 року, тобто зі значним пропуском строку на апеляційне оскарження, а саме, після трьох років з часу прийнятого рішення.
       Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Устименко проти України» Суд вказав, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі зі спливом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і як наслідок тягне порушення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Відтак, апеляційний суд вважає, що причини пропуску строку апеляційного оскарження постанови судді місцевого суду не є поважними, а тому приходить до висновку, що  адвокату Шимчишину І.С. слід відмовити в поновленні такого строку, з поверненням апеляційної скарги.
       Керуючись ст. 294 КУпАП України, суд, 
п о с т а н о в и в:
відмовити захиснику ОСОБА_1 - адвокату Шимчишину Ігорю Степановичу в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Личаківського районного суду м.Львова від 13 серпня 2018 року. 
       Апеляційну скаргу повернути апелянту. 
       Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
        Суддя Альберт БЕЛЕНА