Справа № 308/8785/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        12 січня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.
за участю секретаря                ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/8785/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Ужгородської міської ради та Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, за участі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, залученого для подання висновку на виконання своїх повноважень, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 3 листопада 2020 року, повний текст якого складено 13 листопада 2020 року, головуючий суддя Фазикош О.В., -

встановив:

23.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.
Сторони з 20.12.2007 перебувають у шлюбі, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Вони проживають окремо, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , а проживає зараз у квартирі АДРЕСА_2 , що належить його матері. Мати позивача планує «переписати» цю квартиру на онука.
Позивач є інвалідом ІІІ групи, однак, працює, не позбавлений батьківських прав і допомагає утримувати сина.
Із січня 2019 року у зв`язку з бажанням одружитися з іноземцем відповідачка та її родина почали чинити перешкоди позивачу в спілкуванні з сином, відповідачка забороняє сину спілкуватися з батьком і бабусею телефоном, подала позов про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини (справа № 308/15129/18). Розгляд цієї справи зупинений, сторонам надано час для примирення подружжя, однак, небажання дружини продовжувати подружні відносини не може перешкоджати спілкуванню батька з сином. Наразі ані судом, ані іншим органом не визначене місце проживання сина сторін, зараз він проживає з матір`ю. Позивач вважає, що відповідачка має намір разом із сином виїхати за кордон, проти чого він категорично заперечує.
Позивач багато разів звертався до дружини з проханням надати можливість спілкуватися з сином, однак вона та її рідня забороняють спілкування. З цього приводу він звертався до Служби у справах дітей Ужгородської міської ради. Позивач регулярно надсилає кошти на утримання свого сина, але дружина відмовляється їх отримувати.
За заявою позивача Виконавчий комітет Ужгородської міської ради 12.06.2019 прийняв рішення, яким визначив спосіб участі батька у вихованні дитини: один місяць протягом літніх канікул та один тиждень протягом зимових канікул за місцем проживання батька, хоча син, має право перебувати в позивача протягом половини усіх канікул, оскільки батьки дитини користуються рівними правами на спілкування з нею.
Попри таке рішення органу опіки та піклування відповідачка заборонила позивачу забрати дитину на період канікул, вона не виконує зазначене рішення і далі продовжує чинити разом зі своєю сім`єю перешкоди в спілкуванні позивача з сином, а бабусі – з онуком. Син постійно перебуває під негативним психологічним тиском, йому забороняють спілкуватися, формують негативну думку про батька та про бабусю. Син перебуває в пригніченому психологічному стані, що позбавляє дитину можливості повноцінно розвиватися фізично та духовно.
Посилаючись на ці обставини, стверджуючи, що любить свого сина як батько і хоче, щоб він був здоровим та щасливим, а не знаходився під тиском відповідачки та її родини, ґрунтуючись на положеннях ст.ст. 150, 153, 159 СК України, на інших нормах законодавства, позивач ОСОБА_1 просив:
усунути йому перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення графіку його зустрічей із дитиною, не обмежуючи телефонне спілкування бабусі та онука, наступним чином:
кожну другу в місяці суботу та неділю - з 13-00 суботи до 19-00 неділі за місцем фактичного проживання позивача у м. Ужгороді, без обмеження адреси прогулянок, із можливістю поїздки до родичів, у тому числі до бабусі;
кожен день народження дитини, а саме 10 серпня кожного року до досягнення дитиною повноліття з 12-00 до 16-00;
кожні шкільні канікули в літній час протягом 1,5 (півтора) місяці, та в зимовий період не менше 7 (семи) діб, у весняний та осінній час не менше половини канікул для відпочинку та оздоровлення дитини на території України та для приїзду до позивача в м. Київ, по місцю фактичного проживання батька, без присутності матері.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.11.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною задоволено частково:
зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати батьку ОСОБА_1 у вихованні, спілкуванні, побаченнях та особистих зустрічах із малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визначено для ОСОБА_1 спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення систематичних побачень батька з дитиною наступним чином:
кожну другу в місяці суботу та неділю із 13:00 до 19:00 за місцем проживання дитини у присутності матері з урахуванням режиму дня дитини;
кожен день народження дитини, а саме 10 серпня кожного року з 12:00 до 16:00 години у присутності матері з урахуванням режиму дня дитини;
кожні шкільні канікули в літній час протягом 1 місяця та зимній період не менше 7 діб, у весняний та осінній час не менше половини канікул для відпочинку та оздоровлення дитини на території України та приїзду до позивача в м. Київ, по місцю фактичного проживання батька, у присутності матері.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 384,20 грн.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення щодо визначення способу його участі у вихованні, спілкуванні із сином ОСОБА_4 , просить рішення суду в цій частині скасувати та визначити цей спосіб шляхом встановлення систематичних побачень батька з дитиною наступним чином:
кожну другу в місяці суботу та неділю із 13:00 до 19:00 з урахуванням режиму дня дитини;
кожен день народження дитини 10.08. ОСОБА_3 кожного року з 12-00 до 16-00 з урахуванням режиму дня дитини;
кожні шкільні канікули в літній час протягом 1,5 (півтора місяця) та зимовий період не менше 7 (семи) діб, у весняний та осінній час не менше половини канікул для відпочинку та оздоровлення дитини на території України та для приїзду до позивача в м. Київ, по місцю фактичного проживання батька.
В іншій частині просить залишити рішення суду без змін.
На обґрунтування скарги наводить загалом ті самі доводи, якими мотивувався позов. Крім того, посилається на таке.
Розірвання шлюбу між батьками дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини, зокрема, щодо участі в її вихованні та в спілкуванні з нею. Мати не має заздалегідь визначених переваг, пріоритету перед батьком, який проживає окремо, у спілкуванні з дитиною. Ініціатором розірвання шлюбу є відповідачка, яка прагне створити іншу сім`ю і через це є зацікавленою в обмеженні спілкування батька з сином.
Встановлення режиму спілкування батька з дитиною лише в присутності матері нівелює сенс такого спілкування.

Відповідачка ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує, у відзиві на апеляцію вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, зокрема, що за час близько десятирічного проживання сторін окремо, в різних містах, у батька виник інтерес до спілкування з сином лише після пред`явлення нею позову про розірвання шлюбу.
Доводи позову ґрунтуються на вигаданих підставах, вона не заперечує проти спілкування батька з сином і не влаштовує сварок із цього приводу, навпаки, такі сварки влаштовують позивач зі своєю матір`ю.
Після визначення органом опіки та піклування порядку побачень батька з сином вона намагалася підготувати сина до поїздки в Київ до батька, але син категорично заперечував, мав панічний страх, відмовлявся бачити свого батька.
Проти спілкування батька з сином без її присутності вона заперечує, оскільки позивач має вади слуху, зору та опорно-рухового апарату і сам потребує догляду. Сторони та їхній син із дитинства мають вади слуху, розмовляють мовою жестів, син фактично виріс без піклування батька, не має з ним нормального психологічного зв`язку і контакту та розуміє його в спілкуванні лише за допомоги матері, яка розмовляє мовою жестів. Відсутність допомоги матері виключає повноцінне спілкування батька з сином, а також може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини.

Позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив відповідачки ОСОБА_2 , в якому заперечує обґрунтованість відзиву та підтверджує свою позицію в справі. У відповіді на відзив зазначив, зокрема, що і він і син розуміють мову жестів та можуть спілкуватися без допомоги матері дитини.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26.07.2021 залучено до участі в справі Виконавчий комітет Ужгородської міської ради Закарпатської області як орган опіки та піклування і покладено на нього обов`язок подати апеляційному суду висновок щодо розв`язання спору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Жук Л.Б., яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч. 1 ЦПК України).

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8, 9 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Особа діє у цивільних, у тому числі, в сімейних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обов`язок доказування пред`явлених вимог лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 7, 8 СК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які з 20.12.2007 перебували в шлюбі (а.с. 6, 7 т. 1).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12.02.2019 було відкрито провадження в справі № 308/15129/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, ухвалою від 22.03.2019 провадження в цій справі було зупинене у зв`язку з визначенням подружжю строку для примирення до 13.05.2019 (а.с. 18, 19 т. 1, посилання в мережі Internet на судові рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відповідно, https://reyestr.court.gov.ua/Review/79793184 і https://reyestr.court.gov.ua/Review/80877108).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.09.2019 у справі № 308/15129 шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , що був укладений 20.12.2007, розірвано (посилання на судове рішення в ЄДРСР https://reyestr.court.gov.ua/Review/84686300), даних про оскарження цього рішення суду в ЄДРСР немає.

За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.01.2019 № 153500042 ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11 т. 1). Водночас позивач мешкає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , яка належить його матері ОСОБА_5 (а.с. 35 т. 1 та ін.).

ОСОБА_2 зареєстрована та проживає із сином сторін ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 10, 26 т. 1).

З матеріалів справи випливає, що на час пред`явлення позову, що розглядається, вони проживали нарізно, в різних містах близько дев`яти років.

Сторони та їхній син мають вроджені вади слуху, спілкуються між собою мовою жестів. Позивач ОСОБА_1 надав суду копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 02.09.2009 із терміном дії «довічно», з якого випливає, що він є інвалідом 3-ї групи з дитинства (а.с. 8 т. 1). Довідкою № 1032/02, виданою 19.02.2019 ТОВ «Леруа Мерлен Україна», стверджується, що ОСОБА_1 працює в Товаристві у відділі адміністративної служби оброблювачем інформаційного матеріалу (а.с. 9 т. 1).

Син сторін ОСОБА_3 успішно навчається в Ужгородській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів – ліцеї «Лідер» за інклюзивною формою навчання (індивідуальна програма розвитку дітей із вадами слуху), мати належним чином опікується сином, цікавиться його навчанням, бере участь у батьківських зборах у супроводі сурдоперекладача, лише мати дитини бере участь у батьківських зборах, що відображено у складеній школою характеристиці дитини (а.с. 64 т. 1).

Заявою від 16.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до Служби у справах дітей Ужгородської міської ради, в якій зазначивши, що мати дитини та її родичі стали чинити йому перешкоди в спілкуванні з сином ОСОБА_6 та в зустрічах із ним, просив визначити порядок спілкування з сином, а саме, протягом тижня у вільний від навчання час та шляхом перебування сина у нього в Києві під час усіх шкільних канікул протягом половини їхнього строку, а також зобов`язати матір дитини не чинити йому перешкоди в спілкуванні з сином (а.с. 15 т. 1).

Рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 12.06.2019 № 216 «Про визначення способу участі у вихованні дитини» був визначений такий спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_6 : порядок побачень батька з сином – один місяць протягом літніх канікул та один тиждень протягом зимових канікул дитини за місцем проживання батька; батьку забезпечити належний догляд за дитиною, враховуючи при цьому інтереси та потреби малолітньої дитини; під час перебування дитини у батька на прохання матері дитини інформувати її про місцезнаходження, стан здоров`я та заняття дитини, у разі потреби забезпечити їй можливість спілкування з дитиною (а.с. 16, 41 т. 1).

Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та Служба у справах дітей Ужгородської міської ради є юридичними особами з ідентифікаційними кодами, відповідно, 37485506 і 42858487 (а.с. 7, 8 т. 2). Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації склала 19.08.2019 акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 , яким зафіксувала, що квартира має загальну площу 49,40 кв. м, житлову – 24,9 кв. м, належить ОСОБА_5 (бабі дитини), квартира має одну житлову кімнату, батько дитини мешкає в квартирі разом із бабою дитини, в квартирі є двоспальне ліжко, великий кутовий диван, стіл, великий телевізор, ігрова приставка, квартира обладнана необхідними меблями та побутовою технікою, зроблений сучасний ремонт, під час приїзду дитина буде спати на двоспальному ліжку (а.с. 35 т. 1).

Під час розгляду справи суд першої інстанції за участю шкільного психолога заслухав думку дитини ОСОБА_7 , який сказав, зокрема, що інколи спілкується з батьком, вони були з мамою у тата в Києві і більше він не хоче до нього їхати, йому там не сподобалося, тато не дуже добрий, він не має бажання з батьком спілкуватися. Стверджував, що проживає з мамою, яка про нього піклується, а батько живе окремо від них і навіть коли вони з мамою були в Києві, батько проживав окремо від них в іншій квартирі. Тато не може про нього дбати так як мама. Крім того, батька він розуміє за допомогою мами, оскільки вона допомагає розмовляти мовою жестів, з батьком він спілкується телефоном за допомогою відеозв`язку, мама йому пояснює що саме говорить йому батько. Батько вітав його з днем народження, але подарунки дарувала бабуся.

Листом від 28.10.2019 № 108/24-4744 Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації просила Ужгородський міськрайонний суд покласти відповідальність за надання висновку в справі на орган опіки та піклування за місцем фактичного проживання дитини (а.с. 45 т. 1).

Відповідно до ст. 19 ч.ч. 4, 5 СК України, в редакції, чинній на час пред`явлення позову, вирішення справи судом першої інстанції та апеляційного розгляду справи, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ст. 19 ч. 6 СК України).

Утім, письмового висновку щодо розв`язання спору орган опіки та піклування на стадії розгляду справи судом першої інстанції не подавав. Рішення Ужгородського міськвиконкому від 12.06.2019 № 216 «Про визначення способу участі у вихованні дитини» щодо встановлення ОСОБА_1 порядку побачення з сином ОСОБА_4 не є висновком щодо розв`язання спору, натомість було однією з підстав позову. Суд першої інстанції вирішив спір пославшись на вказане рішення Ужгородського міськвиконкому, проте, за відсутності у справі власне наданого встановленим порядком висновку органу опіки та піклування.

Беручи до уваги ці обставини та виходячи з положень ст. 19 СК України, ст. 56 ч. 6 ЦПК України, ухвалою апеляційного суду від 26.07.2021 залучено до участі в справі Виконавчий комітет Ужгородської міської ради Закарпатської області як орган опіки та піклування і покладено на нього обов`язок подати апеляційному суду висновок щодо розв`язання спору (а.с. 16-18 т. 2).

17.11.2021 до апеляційного суду надійшов висновок Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області як органу опіки та піклування від 15.11.2021 № 1259/23/02-12 (а.с. 29-31 т. 2). У висновку зазначено, зокрема, що:
обоє батьків дитини є глухонімими;
комісією з питань захисту прав дитини за допомогою сурдоперекладача заслухано ОСОБА_2 , зі слів якої син ОСОБА_6 не хоче спілкуватися з батьком;
було заслухано думку дитини ОСОБА_7 , який зазначив, що не хоче спілкуватися з батьком, однією з причин є те, що йому важко зрозуміти батька без присутності матері;
батько дитини на відміну від нього та матері та дитини не вміє читати та відтворювати слова по губах, а малолітній не володіє достатньою мірою мовою жестів, тому мати допомагає сину розмовляти і розуміти мову жестів батька;
батько дитини не з`явився на засідання комісії, хоча запрошувався;
враховуючи обставини, інтереси дитини та проблеми в комунікації між малолітнім і його батьком, орган опіки та піклування рекомендує визначити ОСОБА_1 способи участі у вихованні сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення систематичних побачень батька з дитиною наступним чином:
кожну другу в місяці суботу та неділю із 13:00 до 19:00 за місцем проживання дитини у присутності матері;
кожен день народження дитини, а саме 10 серпня кожного року з 12:00 до 16:00 години у присутності матері;
кожні шкільні канікули в літній час протягом 1 місяця та зимовий період не менше 7 діб, у весняний та осінній час не менше половини канікул для відпочинку та оздоровлення дитини, з можливістю приїзду дитини до місця проживання батька в м. Київ за умови присутності при цьому матері дитини, а також у зазначений період надати можливість ОСОБА_1 проводити спільний відпочинок із сином на території України (або за її межами) виключно у присутності матері малолітнього;
батькам дитини рекомендовано знайти взаєморозуміння в питаннях виховання малолітнього сина для його подальшого нормального розвитку, сприйняття та усвідомлення сімейних цінностей і моралі.

Апеляційний суд забезпечив позивачу ОСОБА_1 можливість ознайомитися з висновком органу опіки та піклування та висловити свою думку щодо нього. Позивач надіслав додаткові пояснення від 03.12.2021, які зводяться до того, що позиція відповідачки в справі бездоказова, вона агресивно перешкоджає позивачу у здійсненні його батьківських прав щодо спілкування з сином, що мало наслідком також і звернення позивача до правоохоронних органів з метою припинення перешкод у спілкуванні сином, присутність матері під час спілкування батька з сином спричинятиме психологічний тиск на останнього, перешкоджатиме спілкуванню, така постійна присутність матері є дискримінацією щодо батька дитини. На обґрунтування своєї правової позиції позивач послався на висновки Верховного Суду, зроблені в постанові від 01.07.2020 у справі № 138/96/17, які, на його думку, підтверджують, що його зустрічі з сином не можуть ставитися в залежність від самого лиш бажання дитини, а також на інші висновки судів щодо відсутності визначених законом переваг будь-кого з батьків при визначенні місця проживання дитини. Справу за апеляційною скаргою позивач просив розглянути за його відсутності, на підставі наявних доказів і матеріалів.

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:
зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2);
поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5);
забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ст. 6 ч. 2);
зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи … сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання (ст. 8 ч. 1);
забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини;
поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ст. 9 ч.ч. 1, 3);
докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);
визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини;
батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2);
жодне в цій Конвенції не торкається будь-яких положень, які більшою мірою сприяють здійсненню прав дитини і можуть міститися: a) в законі Держави-учасниці, або b) в нормах міжнародного права, що діють щодо даної держави (ст. 41).

Відповідно до національного законодавства, яке узгоджується з приписами Конвенції про права дитини:
регулювання сімейних відносин здійснюється СК України з метою, зокрема, утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1 ч. 2 СК України);
кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ст. 51 Конституції України);
мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; за загальним правилом, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 ч.ч. 1, 2 СК України, ст. 11 ч. 3 Закону України «Про охорону дитинства»);
батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ст. 150 ч.ч. 1, 2, 3, 4 СК України, ст. 11 ч.ч. 2, 3, ст. 12 ч. 1 Закону України «Про охорону дитинства»);
батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 ч. 1 СК України);
дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї (ст. 152 ч. 2 СК України);
мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 ч. 1 СК України);
батьки мають право на самозахист своєї дитини (ст. 154 ч. 1 СК України);
здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності;
батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 ч.ч. 1, 2 СК України);
питання виховання дитини, за загальним правилом, вирішується спільно;
той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею;
той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини;
батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини; договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 157 ч.ч. 1, 2, 3, 4 СК України);
за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї; рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення;
рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання (ст. 158 ч.ч. 1, 2 СК України);
якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод;
суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування;
в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи;
під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ст. 159 ч.ч. 1, 2 СК України).

Оцінюючи фактичні обставини справи, правові позиції сторін, межі апеляційної перевірки судового рішення, наявні докази і матеріали в сукупності та у взаємозв`язку з нормами законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, колегія суддів приходить до таких висновків.

Рівність прав і обов`язків батьків при вирішенні питань щодо виховання та розвитку дитини, наявність у того з батьків, який проживає окремо від дитини, права на спілкування з нею та обов`язок того з батьків, з яким проживає дитина, не чинити другому з батьків перешкод у цьому випливають із закону, відповідають суті сімейних відносин і моральним засадам суспільства та не можуть заперечуватися як такі. Думка дитини з цього приводу поза сумнівом має значення, проте, не є абсолютною, як не є абсолютним і висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, суд враховує такі думку та висновок виходячи з конкретних обставин справи, з реальних умов, у яких батьки дитини реалізують (реалізуватимуть) свої права, виконують (виконуватимуть) батьківські обов`язки та маючи передовсім на увазі забезпечення найкращих інтересів дитини.

Вирішивши спір за відсутності обов`язкового в справі висновку органу опіки та піклування, суд першої інстанції припустився помилки. Слід враховувати також, що рішенням Ужгородського міськвиконкому від 12.06.2019 № 216 спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_6 був визначений за заявою батька дитини без урахування дійсних обставин, які мають значення для цього, а будь-якої мотивації, обґрунтування щодо фактичних підстав для визначення саме обраного способу участі батька у вихованні сина в рішенні немає.

Ця прогалина усунута на стадії апеляційного розгляду справи, належний висновок органу опіки та піклування містить посилання на фактичні обставини, якими він обумовлений, орган опіки та піклування заслухав думку дитини, її матері та не порушив право батька дитини на участь у вирішенні питання, яким той розпорядився на свій розсуд. Органом опіки та піклування враховано, серед іншого, вік дитини, її ставлення до батьків та ставлення батьків до неї, особливості комунікації між батьками і дитиною тощо. Апеляційний суд не має підстав не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, обґрунтованість якого позивачем не спростована.

Комунікація батьків із дитиною в даному конкретному випадку має істотні особливості та додаткові труднощі, які не можуть не враховуватися. У силу вад слуху як батьків, так і дитини, спілкування між ними здійснюється мовою жестів, а також із використанням для розуміння мови спостереження за артикуляцією мовця (читання по губах). Недостатнє володіння мовою жестів, недостатнє вміння чи невміння читати по губах співрозмовника суттєво утруднюють, або й унеможливлюють нормальне спілкування, яке для його повноцінного забезпечення потребує в такому разі сторонньої допомоги. Відповідачка та син сторін пояснили і це вбачається з обставин, які з`ясовувалися та бралися до уваги під час прийняття рішення органом опіки та піклування, а також узгоджується з обставинами, встановленими під час судового розгляду, що позивач не володіє в достатній мірі навичками читання та відтворення слів по губах мовця, водночас син сторін не володіє достатньою мірою мовою жестів. За таких умов саме матір дитини допомагає їй розмовляти і розуміти мову жестів батька. Ці обставини не спростовані позивачем у жодний належний процесуальний спосіб.

Отже, у справі, що розглядається, присутність матері дитини під час її спілкування з батьком викликається необхідністю власне забезпечити можливість цього спілкування і не може розглядатися як така, що суперечить інтересам дитини та/або порушує права батька на спілкування з сином. Присутність матері дитини в цьому разі і є тим передбаченим законом окремим випадком, коли в інтересах дитини це обумовлюється при побаченні дитини з її батьком.

З аналізу вимог позову ОСОБА_1 , змісту резолютивної частини рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги випливає, що позивач у скарзі вимагає фактично лише усунення матері дитини від участі в його побаченнях із сином, а також ставить питання про збільшення тривалості спілкування з сином під час літніх канікул до півтора місяця порівняно одним місяцем, визначеним рішенням суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції, тобто, визначений графік зустрічей із дитиною не оспорюється по суті. Відповідачка ОСОБА_2 проти визначеного судом першої інстанції, а в подальшому – й органом опіки та піклування способу участі батька дитини в спілкуванні нею та в її вихованні не заперечує.

У справі відсутні докази реального вчинення матір`ю дитини перешкод батькові дитини в зустрічах, у спілкуванні, в тому числі, телефонному, самі по собі факти реєстрації правоохоронними органами відповідних звернень позивача такими доказами не є. Навпаки, матеріали справи вказують на те, що відповідачка не мала наміру і не чинила батькові дитини перешкод у зустрічах з нею, приїжджала з дитиною до батька в Київ, з метою виконання рішення про встановлення графіку зустрічей з дитиною переконувала сина поїхати до батька, від чого той, однак, відмовлявся. Факт спілкування батька з сином шляхом відеозв`язку за допомогою смартфона підтверджується й дитиною. Так само відсутні будь-які докази щодо інших підстав, якими мотивувався позов (намір матері дитини вийти заміж за іноземця та вивезти дитину за кордон, психологічний тиск на дитину тощо), відповідачка такі обставини заперечила, при цьому, слід зауважити, що самі по собі наміри відповідачки влаштувати своє особисте життя, якщо такі є, є її особистим невід`ємним правом, реалізація якого не може ані надавати будь-яких переваг позивачу, ані обмежувати права відповідачки чи дитини в спорі, що має місце. Суд першої інстанції дав цим обставинам правильну оцінку.

Посилання позивача на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 01.07.2020 у справі № 138/96/17, не можуть враховуватися, оскільки така незастосовна в справі, що розглядається. Попри подібність ситуації в розумінні забезпечення права батька, який проживає окремо від дитини, на спілкування нею, та норм права, якими регулюються відповідні правовідносини, фактичні обставини справи відмінні, позаяк у ній не йдеться про спілкування за наявності істотних особливостей у комунікації між батьками і дитиною, спілкування, мовлення як таке є безперешкодним і питання про роль бажання дитини щодо зустрічей з батьком вирішувалося саме за таких обставин.

Міркування позивача в контексті відсутності визначених законом переваг будь-кого з батьків при визначенні місця проживання дитини не мають значення в справі, в якій питання про місце проживання дитини не вирішується, а рівність прав і обов`язків батьків щодо дитини в контексті участі в її вихованні та в спілкуванні з нею не ставиться під сумнів як таке.

Таким чином, наразі у справі встановлені специфічні, проте, конкретні та об`єктивні істотні причини, які не дають можливості для задоволення як позову, так і апеляції щодо виключення матері дитини з участі в побаченнях батька з дитиною та для встановлення способу участі батька у спілкування з сином і в його вихованні іншого, аніж той, що визначений рішенням суду першої інстанції та в подальшому й органом опіки та піклування. При цьому, апеляційний суд констатує, що відповідні обставини не належать до незмінних і можуть змінитися як внаслідок вдосконалення необхідних навичок спілкування, так і внаслідок належної і добросовісної взаємодії батьків дитини в її найкращих інтересах з метою забезпечення контакту та спілкування з обома батьками. Зрештою, батьки дитини вправі за домовленістю збільшити кількість зустрічей батька з дитиною, визначити інші їх порядок і тривалість, із плином часу та можливою зміною обставин не позбавлені права встановленим порядком у будь-який час по-новому врегулювати спірне питання, досягти домовленості, укласти відповідну угоду тощо.

Не може бути погіршене правове становище позивача, який подав апеляцію на судове рішення, за відсутності апеляції протилежної сторони. Відповідачка ОСОБА_2 рішення суду не оскаржувала.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.

Керуючись ст. 367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 3 листопада 2020 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 24 січня 2022 року.

Судді