П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/4892/21 
Головуючий у 1-й інстанції:  Блонський В.К. 
          Суддя-доповідач:  Сторчак В. Ю. 

24 січня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Гонтарука В. М. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку  на  рішення   Хмельницького окружного адміністративного суду  від  21 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2018 по день фактичного розрахунку -25.03.2021 включно; 
- зобов`язати Хмельницький зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати і виплатити позивачу на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2018 по день фактичного розрахунку -25.03.2021 включно. 
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку  щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2018 по 26.08.2020, щодо затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2018.
Визнано протиправною бездіяльність Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2018 по 25.03.2021, щодо затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Стягнуто з Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2018 по 26.08.2020 в розмірі 16243,53 грн.  - за затримку виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2018.
Стягнуто з Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2018 по 25.03.2021 в розмірі 5334,06 грн. (п`ять тисяч триста тридцять чотири гривні шість копійок) - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.1    ст.311 КАС України    суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм        матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду –    скасувати, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в Хмельницькому зональному відділі Військової служби правопорядку.
Наказом начальника Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку від 11.09.2018 №30-РС позивач звільнений в запас за підпунктом "а" частини 5 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом начальника Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку від 22.10.2018 №219 позивач виключений зі списків особового складу відділу та всіх видів забезпечення з 22.10.2018.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.04.2020 по справі №560/329/20 вирішено зобов`язати Хмельницький зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.10.2018.
На виконання рішення суду 26.08.2020 Хмельницьким зональним відділом Військової служби правопорядку позивачу, шляхом зарахування на картковий рахунок, була виплачена грошова компенсація в сумі 16642,03 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі №560/5729/20 вирішено зобов`язати Хмельницький зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
На виконання рішення суду 25.03.2021 Хмельницьким зональним відділом Військової служби правопорядку позивачу, шляхом зарахування на картковий рахунок, була виплачена індексація грошового забезпечення в сумі 4435,66 грн.
Позивач вважаючи, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2018 по 25.03.2021, звернувся в суд з даним позовом.
Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно     статті 117 КЗпП України, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною. Тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Що стосується позовної вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку, суд першої інстанції, враховуючи положення  Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, а також середньоденне грошового забезпечення позивача на момент звільнення в розмірі 301,70 грн., прийшов до висновку, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 4435,66 грн. / 266 702,80 грн. (індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018/середній заробіток за весь час затримки розрахунку (301,70*884 дні)) = 0,02. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 301,70 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,02 х 884 (дні затримки розрахунку) = 5334,06 грн. - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Щодо часу затримки розрахунку із позивачем по грошовій компенсації, суд першої інстанції вказав, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 16642,03 грн. / 203 044,10 грн. (грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2018/середній заробіток за весь час затримки розрахунку (301,70*673 дні)) = 0,08. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 301,70 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,08 х 673 (дні затримки розрахунку) = 16243,53 грн. - за затримку виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2018.
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку по грошовій компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2018 має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі  16243,53 грн.,  та середній заробіток за час затримки розрахунку по індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі  5334,06 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою  статті 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   (далі Закон №2011-ХІІ)  у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені  законом  пільги, гарантії та компенсації.
Частинами першою та другою  статті 9 Закону № 2011-ХІІ     установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з п.2, 4 ст.9 вищевказаного Закону визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до частини 2  статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу"  закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, п.242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про підставність застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України.
Відповідно до частини 1  статті 116 Кодексу законів про працю України  (КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 1  статті 117 КЗпП України  визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Частиною 2  статті 117 КЗпП України  передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень  статті 233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями статей  117,  237  1  цього  Кодексу  роз`яснив: "Згідно зі  статтею 47 КЗпП України  роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів, окрім іншого, звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша  статті 117 КЗпП України  передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.
Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої  статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.
Так, правова позиція також уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 року у справі №821/2148/16 (провадження № К/9901/33971/18, К/9901/33978/18).
При цьому, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів  статті 117 КЗпП  всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 вказала, що  статтею 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка  викладена в постанові від 13 травня 2020 року по справі № 810/451/17.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.
Водночас і стаття 116 і стаття 117 КЗпП України передбачають можливість наявності спору між працівником та роботодавцем. При цьому стаття 116 конкретизує, що в даному випадку мова йде лише про спір "про розмір сум, належних працівникові при звільненні".
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм  КЗпП України  при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі №  340/970/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/14764/20.
З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу 22.10.2018 без проведення остаточного розрахунку, зокрема, невиплачено компенсацію за календарні дні відпустки як учасника бойових дій та індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивач має право на застосування ст. 116, 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За приписами частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладені наступні правові висновки: "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні."
Отже, з врахування вказаного, суд критично оцінює доводи апелянта щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 116, 117 КЗпП, оскільки зокрема,  рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №560/5729/20 встановлено право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Тобто, на момент звільнення позивача з військової служби згідно наказу Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку від 22.10.2018 №219 вказані суми мали були виплачені позивачу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ст. 116, 117 КЗпП та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2018 по 25.03.2021 включно.
Стосовно доводів апеляційної скарги стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.10.2018, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої  статті 122 КАС України   позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже,  КАС України  передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій  статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою  статті 122 КАС України.
В постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 визначено, що спеціальним строком звернення до суду є місячний строк, визначений частиною п`ятою  статті 122 КАС України.
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 26 травня 2021 року у справі №380/5093/20, від 30 серпня 2021 року у справі №520/7668/20.
Крім того, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду прийнято постанову від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, в якій вирішувалось питання обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами, зокрема, про визнання протиправними дій щодо невиплати позивачу всіх сум, належних йому у день звільнення з військової служби.
З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік шляхом зарахування на картковий рахунок 26.08.2020.
Разом з тим, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом лише 22.04.2021, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку  виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (26.08.2020), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги в наведеній вище частині є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування  закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2018 по 26.08.2020 в розмірі 16  243,53 грн. за затримку виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2018, підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про залишення позовних вимог в цій частині без розгляду, з вищевикладених мотивів.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року скасувати в частині визнання протиправною бездіяльності Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку  щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2018 по 26.08.2020, щодо затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2018 та стягненні з Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2018 по 26.08.2020 в розмірі 16243,53 грн. (шістнадцять тисяч двісті сорок три гривні) - за затримку виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2018.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.
В решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Гонтарук В. М.