Номер провадження: 22-ц/813/1703/22 
Номер справи місцевого суду: 497/293/2020
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І., 
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Каракуртська сільська рада Болградської району Одеської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання права власності, 

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
02 березня 2020 року позивач звернулася до суду з вищевказаним уточненим позовом, яким просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем за законом першої черги майна її матері - ОСОБА_7 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважаючи вказане домоволодіння робочим двором за статусом, оскільки спадкодавець, як голова господарства, працювала вчителем французької мови і не була членом колгоспу станом на 14.04.1991 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на частину спадщини через відсутність належних правовстановлюючих документів на це нерухоме майно, оскільки її мати за життя не встигла оформити на нього права власності, і тому вона, позивач,  змушена звернутися з цим питанням до суду за захистом своїх прав - права власності на вказане домоволодіння. 

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву, згідно із яким вона просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що будинок станом на 14.04.1991р. мав статус колгоспного двору, оскільки земельна ділянка для його забудови виділялася не спадкодавцю ОСОБА_7 , а її батькам, які працювали в колгоспі, родина з членів колгоспного двору не вибувала, оскільки увесь час хтось з членів родини працював у колгоспі, а тому домоволодіння має статус колгоспного двору, у зв`язку з чим право спадкування спадкоємці отримують іншим чином.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 20 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 , як за спадкоємцем за законом, - право власності на  1/7 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала її матері ОСОБА_8 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1) визнати право на 1/7 частку спірного домоволодіння можливо лише за умови заявлення позивачем вимог про визнання права власності на частку колгоспного двору, але таких вимог заявлено не було;
2) судом першої інстанції невірно досліджено докази, надані стороною відповідача.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відзив на апеляційну скаргу вмотивовано тим, що позивачем невірно трактується поняття «колгоспний двір», «член колгоспного двору», взагалі позивач не посилається на можливість переходу двору з «колгоспного» до «робочого» або «соціального», або ще якогось.

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 21 лютого 2022 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження (серії НОМЕР_1 , що видане 05.01.1975р. Жовтневою сільською радою Болградського району Одеської області, а.с.9,10), позивач змінила своє прізвище з " ОСОБА_9 " на " ОСОБА_10 ", а потім, згідно довідки відділу РАЦС м. Каспійська, Республіка Дагестан, - про наявність актового запису про одруження, позивач 07.01.1995р. уклала шлюб і змінила своє прізвище з " ОСОБА_10 " на " ОСОБА_1 ";
Згідно із свідоцтва про народження позивача ОСОБА_11 (серії № НОМЕР_2 , що видане 05.05.1955р. Жовтневою сільською радою Болградського району Одеської області, а.с.22), її матір`ю дійсно є ОСОБА_8 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
Відповідно до довідки Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області від 23.12.2019р. за №1451 станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями і дворовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , – належав на праві власності колгоспному двору, до складу якого входили: ОСОБА_8 – мати позивача, ОСОБА_2 – невістка матері позивача (дружина рідного брата позивача – ОСОБА_12 , який помер у 1990р.), ОСОБА_13 – бабуся позивача з боку матері; ОСОБА_6 – син позивача, а також діти рідного брата позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , (а.с.53), і тому кожному члену цього колгоспного двору на праві власності, таким чином, належало по 1 / 7 частині вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому;
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 11.12.2002р. міським відділом РАГСу м. Каспійськ, Республіка Дагестан, РФ, яка проживала станом на час смерті, на твердження позивача, з нею, в АДРЕСА_3 , а.с.5), проте була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , після її смерті відкрилася спадщина на її майно, у т.ч. на 1 / 7 частину спірного домоволодіння, що належала їй як члену колгоспного двору, та на 1 / 7 частину цього ж домоволодіння, яку вона успадкувала після смерті своєї матері – ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
ІНФОРМАЦІЯ_5 помер брат позивача – ОСОБА_12 (свідоцтво про його смерть серії НОМЕР_4 , видане 15.05.1990р. Жовтневою (тепер Каракуртська) сільською радою Болградського району Одеської області, а/з №18, а.с.55), тобто, домоволодіння набуло статус колгоспного двору вже після його смерті, тому він не отримав права власності на його частину, але, оскільки він помер раніше його та позивача матері – він є спадкоємцем своєї матері першої черги нарівні з позивачем, і частину майна його матері після її смерті успадкували його діти за правом представлення на підставі ст.1266 ЦК України, згідно із якої внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини;
Згідно із довідки Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області від 10.09.2019р за №736, ОСОБА_8 постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; разом з нею на день її смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані та проживали: невістка ОСОБА_2 , онуки: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , та правнуки – ОСОБА_15 , ОСОБА_16 (спадк.спр., а.с. 8);
Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок, спірна нерухомість розташована на АДРЕСА_1 (а.с. 15-26);
Згідно із звіту, оціночна вартість житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_1 , станом на 24.01.2020р., з урахуванням ПДВ становить 102320грн. (а.с. 12- 14);
Постановою державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Лєсогорова Д.О. від 20.12.2019р., позивачу відмовлено у  видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_8 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , – у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкову нерухомість (а.с.21);
Відповідно до відповіді приватного нотаріуса Болградської районної нотаріального округу Одеської області Станевої В.Б. на ухвалу суду про витребування доказів від 08.07.2020р., за №281/01-16, – спадкова справа щодо майна спадкодавця ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , – не заводилася;
Згідно із копії спадкової справи що була заведена після смерті спадкодавця ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що надана суду на ухвалу про витребування доказів державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса 23.04.2020р. за №234/01-16, спадкоємцем першої черги майна ОСОБА_8 за законом є її дочка ОСОБА_1 , яка звернулася своєчасно до нотаріуса з відповідною заявою, відомостей про інших спадкоємців матеріали спадкової справи не містять, у т.ч. у заяві позивача не міститься відомостей про наявність спадкоємців – дітей її брата;
У судовому засіданні у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_12 - сина ОСОБА_7 , який помер; його батьком був ОСОБА_17 , 1925 року народження – чоловік ОСОБА_8 і головою домогосподарства, що вбачається з домової книги. З цієї ж книги вбачається, що ОСОБА_13 була матір`ю ОСОБА_8 і також проживала у цьому домогосподарстві. Таким чином, це домогосподарство складалося з ОСОБА_17 , його дружини ОСОБА_8 , їхніх дітей ОСОБА_18 (тепер ОСОБА_11 ), ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з чого вбачається, що не можна вважати це домогосподарства робочим двором, оскільки усі інші члени родини, окрім ОСОБА_7 працювали в колгоспі;
Відповідач ОСОБА_2 також пояснила, що її чоловік ОСОБА_12 – є братом позивача і сином ОСОБА_7 , а тому, її, відповідача, спільні з ОСОБА_12 діти – ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_19 - за правом представлення замість батька успадкували частину майна ОСОБА_7 , яка, як член колгоспного двору мала право власності на 1/7 частину спірного домоволодіння, а також успадкувала 1/7 частину його після смерті своєї матері ОСОБА_13 , що була також членом колгоспного двору.
Таким чином, стверджувала у судовому засіданні представник відповідача адвокат Сахарова Н.М., яку підтримала сама відповідач ОСОБА_2 , – спадкодавцю ОСОБА_8 належало 2/7 частини спірного домоволодіння, які успадкували двоє її дітей в рівних частках: позивач – ОСОБА_11 , яка набула право успадкувати 1/7 частку спадщини її матері ОСОБА_7 , та син ОСОБА_12 (а фактично, – його діти шляхом представлення), а тому відповідач визнає право позивачки, як за спадкоємцем першої черги, на 1/7 частину домоволодіння по праву спадкування після смерті її матері ОСОБА_8 , тобто, визнає частково позовні вимоги щодо права власності позивача на частину спірного домоволодіння, але не на 1/2 його частину, як просить позивач, а лише на 1/7 його частину.
Відповідно до ст.ст.1216, 1220, ч.5 1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. А, відповідно до ст.ст.1216, 1220, 1268ч.5 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Пленумом Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено щодо правовідносини, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність», – застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, що належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.
Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК України в редакції 1963 року).
Відповідно до ст.ст. 1216, 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а відповідно до ст.1268 ч.5 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, – вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття.
Згідно із вимог чинного законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України).
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 названого Закону, перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703.
За п.26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, необхідними документами є ті, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, свідоцтво про право власності на спадщину, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також інші документи, визначені пунктом 27 Порядку.
Згідно із ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1ч.2ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути їх визнання.  
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності.  
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.3ст.12 ЦПК України та ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.120 ЦК УРСР колгоспний двір – це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність».
Правовідносини щодо права власності на будинок регулюються нормативно-правовими актами, які були чинними на час їх виникнення, а саме, Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5 , Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року №5- 24/26, згідно з положеннями яких суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію.
Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося.
Відповідно до п.20 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (затверджених ЦСУ СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26) суспільна група господарства визначається у залежності від роду занять голови господарства (сім`ї). Такі ж вказівки по визначенню суспільної групи двору дані у Постанові Держкомстату СРСР від 12 травня 1990 року.
У частині 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У ч.1ст.3 вказаного Закону передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентовано, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
З урахуванням положень ч.1ст.15, ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення, (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12).
Відповідно до статей 1217 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з положеннями ст. 1218, частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Як встановлено ч. 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України (16.01.2003 року) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.
За результатом розгляду даної справи судом першої інстанції правильно встановлено, що в даному випадку мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивач, будучи спадкоємцем майна своєї матері, дійсно набула право власності як спадкоємець першої черги на частину нерухомого майна – домоволодіння, яке належало її матері, що померла, але яке не може оформити у позасудовому порядку з-за відсутності на цю нерухомість правовстановлюючих документів, оскільки право власності на спірне домоволодіння проходило формування згідно законодавства, чинного на момент утворення цього домоволодіння та до теперішнього часу, постійно змінювалося, та, як вбачається з наданих суду доказів – має статус колгоспного двору, право власності на який належало сімом особам, які станом на 14.04.1991 року проживали і були зареєстровані в цьому житловому будинку з погосподарськими спорудами і будівлями.
Твердження позивача, що домоволодіння має статус робочого, не підтверджується наданими нею суду доказами та відповідачами і третіми особами, а довідкою про місце роботи спадкодавця, яка працювала вчителем французької мови у школі – підтверджується лише місце роботи матері позивача, але не належність домогосподарства до робочого.
Навпроти, нічим не спростовано твердження відповідача та її представника, що двір утворився задовго до 14.04.1991 року – ще з часів, коли там проживали батьки спадкодавця – матері позивачки, які працювали саме в колгоспі, в ньому, окрім матері позивачки, проживали ще багато осіб, які працювали в колгоспі і тому двір правильно має статус колгоспного.
Таким чином, розглянувши спір всебічно, повно та об`єктивно на підставі вищевикладених письмових  доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право власності позивача на частину вищезазначеного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями підтверджується лише на 1/7 його частину, яку вона успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_8 , що підтверджується вищезазначеними, а також іншими доказами, що були досліджені судом, які містяться в матеріалах справи.       
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав. 
Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В уточненій позовній заяві позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем за законом першої черги майна її матері - ОСОБА_7 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 20 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 , як за спадкоємцем за законом, - право власності на  1/7 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала її матері ОСОБА_8 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу в межах позовних вимог, оскільки 1/7 частина домогосподарства є меншою, ніж 1/2 частина домогосподарства.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2022 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дришлюк