ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 грудня 2021 року 	м.Дніпро	справа № 160/3230/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року                                       у справі № 160/3230/21 (суддя Конєва С.О., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській  області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області                      (далі - відповідач) (правонаступником є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області код ЄДРПОУ ВП 44118658) та, з урахуванням уточнень позовної заяви від 26.03.2021р., просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачеві належних виплат при звільненні;
- стягнути з відповідача 33236,38 грн. (із розрахунку: компенсація за 11 днів невикористаною відпустки у розмірі: 5604,61 грн. + вихідна допомога у розмірі 26901,77 грн. + заробітна плата за лютий 2021 року у розмірі 730,00 грн.);
- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Суд стягнув з Головного управління Державної податкової служби України у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 43145015) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р. у розмірі  38 431,20 грн. з вирахуванням обов`язкових зборів та платежів. У задоволенні  решти  позовних вимог суд відмовив. При розподілі судових витрат суд стягнув на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати, пов`язані з витребуванням доказів сумі 75 грн..
Із рішенням суду першої інстанції не погодилися сторони та подали апеляційні скарги.
Позивач оскаржив рішення суду в частині щодо відмови у задоволенні його позовних вимог та вважає, що суд невірно розподілив до стягнення судові витрати, оскільки не було стягнуто сплачений ним при подачі позову судовий збір. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права,  позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток у сумі 54  443,35грн. за час затримки по день фактичного розрахунку за 85 календарних днів та судові витрати в сумі 908,00грн. сплаченого судового збору при подачі позову та 1362,00грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.
В свою чергу відповідач також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача. Вважає висновки суду, покладені в основу обґрунтування підстав для часткового задоволення вимог, помилковими. Вважає, що спір виник із трудових відносин і не пов`язаний з вимогою публічно-правового характеру, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі.     
Позивач направив письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, просить скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану. Стверджує, що спір виник у зв`язку із проходженням та звільненням з публічної служби, яка є різновидом трудової діяльності. Правовідносини, пов`язані із прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням регламентуються як нормами трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Апеляційний розгляд справи здійснено за правилами ст. 311 КАС України в порядку письмового провадження.
Перевіривши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 02.08.2017р. проходив службу у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області на посаді головного державного інспектора правового супроводження діяльності управління правової роботи, з якої його було звільнено у зв`язку з ліквідацією вказаного державного органу як юридичної особи публічного права з 01.02.2021р. згідно наказу №58-о “Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ” (а.с.6, 96).
У період з 02.08.2017р. перерахування заробітної плати здійснювалося на картковий рахунок позивача, відкритий у філії – Дніпропетровському обласному управлінні АТ “Ощадбанк” за його заявою (а.с.97-101).
Згідно наявної в матеріалах справи копії розрахункового листка позивача про нараховану заробітну плату за лютий 2021р., йому була нарахована заробітна плата із наступних складових: основний оклад за 1 робочий день (01.02.2021р.) у розмірі 275,00 грн.; компенсація за відпустку 10 днів – 5095,10 грн.; компенсація за відпустку державного службовця за 1 день – 509,51 грн.; надбавка за вислугу держслужбовців за 1 день – 41,25 грн.; за ранг – 15,00 грн.; надбавка за інтенсивність праці – 398,75 грн., індексація зарплати – 4,31 грн.; вихідна допомога – 26261,32 грн., всього нараховано – 32 600,24 грн. (а.с.27,67).
З урахуванням обов`язкових відрахувань платежів до бюджету, остаточна сума розрахунку при звільненні позивача склала 25 922,20 грн.. 
Сума розрахунку при звільненні 01.02.2021р. за списком була перерахована АТ КБ “ПриватБанк”, що підтверджується змістом Списку перерахувань до банку та копією платіжного доручення №51 від 01.02.2021р. (а.с.48-49, 155-156).
Нарахована відповідачем позивачу сума належних йому коштів при звільненні у розмірі 25922,20 грн. не була отримана позивачем ні 01.02.2021р., ні 02.02.2021р. через те, що позивач не обслуговується у АТ КБ “ПриватБанк” (має розрахунковий рахунок для виплати зарплати у АТ “Ощадбанк”). Тобто, сума коштів, належних до виплати позивачу, відповідачем помилково була перерахована у загальному списку працівників до АТ КБ “ПриватБанк” (а.с.50-52).
На рахунок позивача у АТ “Ощадбанк” належна йому при звільненні сума коштів  25922,20грн. була перерахована відповідачем лише 26.04.2021р., а виплачена 27.04.2021р., що підтверджується  платіжним дорученням №164 від 26.04.2021р. (а.с.69).
Позивач, вважаючи, що не нарахувавши належні йому для виплати суми коштів при звільненні у строки, встановлені чинним трудовим законодавством, відповідач допустив протиправну бездіяльність, не здійснив розрахунку у день звільнення, звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача належні йому суми коштів при звільненні у розмірі 33236,38 грн., а також  стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить з 02.02.2021р. по 27.04.2021р. у розмірі 54443,35 грн. згідно до вимог ст.117 КЗпП України.
Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про наявність вини відповідача у затримці розрахунку позивача при звільненні, а отже, відповідальність за таку затримку повинен нести саме відповідач – Головне управління ДПС у Дніпропетровській області у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме за період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р. (60 робочих днів) у сумі 38431,20 грн.. 
Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог позивача, суд вказав на безпідставність обрахування  розміру середнього заробітку, виходячи з календарних днів, а не з робочих днів. Щодо протиправної бездіяльності відповідача, суд зазначив, що бездіяльності допущено не було, оскільки докази, що є в матеріалах справи свідчать про нарахування позивачу станом на 01.02.2021р. коштів, належних при звільненні (а.с.48-49). Відмовив суд і в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача  суми у розмірі 33236,38 грн. (із розрахунку: компенсація за 11 днів невикористаної відпустки у розмірі 5604,61 грн. + вихідна допомога у розмірі 26901,77 грн. + заробітна плата за лютий 2021р. у розмірі 730,00 грн.), з огляду на те, що на момент розгляду справи всі належні позивачу при звільненні кошти були виплачені з урахуванням відрахувань обов`язкових платежів до бюджету відповідачем як податковим агентом. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторін, з огляду на наступне. 
Кодекс законів про працю України (далі – КЗпП) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства  в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
За загальним правилом в питаннях регулювання публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство, підлягає застосуванню                            у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Оскільки предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача належних при звільненні сум, а також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що не врегульовано спеціальним законодавством, за загальним правилом до спірних відносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства.
Так, частиною першою статті 47 КЗпП передбачено, що власник або уповноважений  ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
У відповідності до вимог статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами частини першої статті 117 КЗпП, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, умовами для застосування частини першої статті 117 КЗпП є: невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки (у день звільнення), вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник мав право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).
Отже, передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення, а не проведення з вини відповідача таких виплат у день звільнення, є підставою для відповідальності, встановленої наведеною статтею, тобто, виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 29.01.2020р. у справі №440/4332/18, від 13.02.2020р. у справі №809/698/16, від 06.03.2020р. у справі №1240/2162/18, від 27.04.2020р. у справі №812/639/18, від 09.07.2020р. у справі №320/6659/18.
Як встановлено судом, позивача було звільнено з роботи 01.02.2021р. згідно копії наказу №58-о (а.с.6), а днем фактичного розрахунку з ним є 27.04.2021р. (дата зарахування коштів на рахунок позивача у АТ Ощадбанк”) – (а.с.113-зворот).
Тобто, період затримки відповідачем розрахунку позивача при звільненні становить з 02.02.2021р. по 27.04.2021р.
Досліджуючи питання наявності вини відповідача у затримці виплати належним позивачеві сум при звільненні у день його звільнення, суд вірно врахував, що з моменту призначення на посаду та звільнення позивача зі служби, останнім отримувалася заробітна плата саме на картковий рахунок у АТ “Ощадбанк” та упродовж всього періоду роботи у відповідача, позивачем Банк не змінювався. Обізнаність у цьому питанні відповідача підтверджується і ним самим у заяві-скарзі до АТ “ПриватБанк” від 19.04.2021р. №19924/6/04-36-10-06-28, де зазначено, що упродовж всієї роботи позивач отримував свою зарплату за допомогою платіжної картки Ощадбанку та рахунку у ПриватБанку не мав (а.с.59-62, 97-101).
Є безпідставними доводи відповідача про те, що належні позивачеві суми при звільненні були перераховані до Банку вчасно – 01.02.2021р.,  і винним у несвоєчасному отриманні коштів є саме ПриватБанк. Так, фактом своєчасного розрахунку (у день звільнення працівника) є саме зарахування коштів на рахунок такого працівника, а помилки, допущені роботодавцем при перерахуванні таких сум не можуть слугувати достатніми підставами для відсутності вини у цьому роботодавця (відповідача), а також не звільняє його від відповідальності за затримку у такій виплаті за приписами ст.117 КЗпП України.
Таким чином є вірними висновки суду першої інстанції про наявність вини саме відповідача у затримці розрахунку позивача при звільненні протягом періоду з 02.02.2021р. по 27.04.2021р., а отже, відповідальність за таку затримку повинен нести саме відповідач – Головне управління ДПС у Дніпропетровській області у вигляді виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України.
За приписами пункту 8 Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі Порядок №100), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
За приписами абзацу 2 пункту 8 наведеного Порядку №100 при обчисленні  середньої  заробітної  плати  за два місяці,  виходячи  з  посадового  окладу  чи мінімальної заробітної плати, середньоденна  заробітна  плата  визначається шляхом ділення суми, розрахованої  відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на  число  робочих  днів  за  останні  два  календарні  місяці, що передують  місяцю,  в  якому  відбувається подія, з якою пов`язана відповідна  виплата,  згідно  з  графіком  підприємства, установи, організації.
Останнім абзацом пункту 8 Порядку №100 встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим   з дотриманням вимог законодавства.
У відповідності до пункту 2 Порядку №100  встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Так, як встановлено судом, у грудні 2020р. та у січні  2021р., тобто за 2 місяці до моменту  звільнення - 01.02.2021р., позивачем відпрацьовано 41 робочих днів (22 роб.дні у грудні 2020р.; 19 роб.днів у січні 2021р.), а відповідно, середньоденний його заробіток за два останні місяці перед звільненням складає 640,52 грн., виходячи із розрахунку 16800,00 грн. (зарплата за грудень 2020р.) + 9461,26 грн. (зарплата за січень 2021р.) = 26261,26 грн./41,  що  підтверджується розрахунком середньоденного заробітку позивача, проведеного на підставі п.8 Порядку №100, наявного в матеріалах справи (а.с.68).
Така сума розрахунку середньоденного заробітку позивача у розмірі 640,52 грн. позивачем не оспорюється.
Період затримки розрахунку при звільненні позивача становить з 02.02.2021р. (з урахуванням того, що дата звільнення за наказом №58-о є 01.02.2021р., яка є і останнім днем роботи позивача) по 27.04.2021р. (дата зарахування коштів у Банку на рахунок позивача згідно виписки Банку), що складає 60 робочих днів.
Таким чином судом вірно обраховано суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: за період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р. (виходячи з розрахунку 640,52х60) у сумі 38431,20 грн., з обов`язковим вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про необхідність проведення  розрахунку  його середнього заробітку із обрахування календарних днів (85 календарних днів період затимки виплат), оскільки державні службовці отримують заробітну плату лише за відпрацьовані дні, що також і підтверджено інформацією наведеною у розрахункових листках позивача, доданих до позову (а.с.27-33). Розрахунок періоду затримки виплат, як і належних сум до стягнення проведений судом вірно, у відповідності до вимог Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100.
Стосовно інших доводів позивача в частині, що стосуються не задоволених судом його позовних вимог.
Судом вірно зазначено, що бездіяльності у даному випадку відповідач не допускав, оскільки перерахування належних позивачу коштів відбулося при звільненні останнього, але за вини відповідача кошти надійшли не на рахунок Банку, в якому обслуговується позивач. Встановивши обставини справи, судом вірно зазначено, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходив із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача протиправною (позовні вимоги немайнового характеру), які були оплачені позивачем судовим збором у розмірі 908,00 грн. згідно квитанції №19243 від 22.03.2021р., такі витрати покладаються на позивача, виходячи з вимог ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
З огляду на викладене вище, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про необхідність закриття провадження у справі, оскільки між сторонами наявний трудовий спір, який підлягає вирішенню за правилами іншого, а не адміністративного судочинства.  
Спір виник у зв`язку із проходженням та звільненням з публічної служби, яка є різновидом трудової діяльності. Правовідносини, пов`язані із прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням регламентуються як нормами трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Тобто, підстави для закриття провадження, на чому наполягає відповідач, у даному випадку відсутні. 
Доводи, наведені у апеляційних скаргах як позивача, так і відповідача, не спростовують правильних  висновків суду першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції у даній справі слід залишити без змін, а апеляційні скарги сторін - без задоволення.
Керуючись п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня                 2021 року у справі № 160/3230/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак