УХВАЛА

01 лютого 2022 року 
м. Київ
cправа №  904/752/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:
позивач - фермерське господарство "Ніна",
представник позивача - Новоселецький П.П. (у порядку самопредставництва),
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "НФМ Агро",
представник відповідача - Кузьменко В.С., адвокат (ордер від 02.12.2021                            № 1107518),

розглянув касаційну скаргу фермерського господарства "Ніна" 
на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2021 (головуючий суддя Петренко І.В.) 
та постанову Центрального  апеляційного господарського суду від  16.11.2021 (головуючий Орєшкіна Е.В., судді: Іванов О.Г. і Чус О.В.)
у справі № 904/752/20
за позовом фермерського господарства "Ніна" (далі - Господарство)
до товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ Агро" (далі - Товариство)
про стягнення  801 987, 38 грн 
та за зустрічним позовом Товариства
до Господарства 
про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Господарство звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства про стягнення пені у розмірі 801 987, 38 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням Товариством зобов`язань у частині передачі товару за договором поставки сільськогосподарської техніки від 21.06.2017 № Н-043 Т-17 (далі - Договір поставки), договором зберігання від 20.06.2017 № Н-015 ОП-17 (далі - Договір зберігання), а також наявністю судових рішень у справах № 911/212/18, № 911/634/19, № 911/934/19 між тими ж сторонами.
У свою чергу, Товариство звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із зустрічним позовом до Господарства про визнання протиправною відмови Господарства від підписання акта приймання-передачі сільськогосподарської техніки від 04.03.2019 за Договором поставки, отриманого разом з листом Товариства від 29.03.2019 № 29-03/2019; зобов`язання Господарства підписати акт приймання-передачі сільськогосподарської техніки від 04.03.2019 за Договором поставки, отриманий разом з листом від 29.03.2019 № 29-03/2019, та повернути один підписаний Господарством екземпляр такого акта на адресу Товариства.
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що після отримання 100% вартості товару за Договором поставки Товариство здійснювало неодноразові спроби з підписання документів відносно передачі майна у власність, у тому числі з виїздом за місцем знаходження Господарства з представником торгово-промислової палати для фіксування стану техніки, яка приймається зі зберігання, а потім передається у власність. При цьому 04.03.2019 Товариство надіслало на адресу Господарства лист № 005 з проханням виконати обов`язок з прийняття товару. До цього листа були долучені на підписання документи з повернення сільськогосподарської техніки зі зберігання за Договором зберігання та документи з передачі техніки у власність за Договором поставки. За твердженням Товариства, керівництвом Господарства не було надано доступу до сільськогосподарської техніки представникам Товариства та експерту Дніпровської торгово-промислової палати. Документи щодо повернення зі зберігання та передачі у власність також не були підписані зі сторони Господарства. Товариство повторно зверталось 15.03.2019 та 29.03.2019 до Господарства з вимогою повернути майно зі зберігання та прийняття його у власність та надсилало відповідні документи, у тому числі акт приймання-передачі сільськогосподарської техніки від 04.03.2019 у двох примірниках. Проте, за доводами Товариства, Господарство ухилялося від виконання зобов`язань за Договором поставки.
Справа судами розглядалась неодноразово.
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2021, залишеним без змін постановою Центрального  апеляційного господарського суду від  16.11.2021, у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено.
Рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані тим, що:
- спірне майно не приймається Господарством всупереч його позиції про наявність у останнього права власності на вказаний товар, фактичне володіння ним та відсутність обов`язку з повернення техніки за договором зберігання;
- у даному випадку затримки з передачею товару покупцю не було через фактичне володіння покупцем спірною технікою;
- відсутність вини Товариства у непідписанні акта приймання-передачі майна за Договором поставки виключає для застосування до Товариства відповідальності у вигляді стягнення пені;
- спірне майно, яке було передано за актами приймання-передачі від 20.06.2017                     № 1 та від 07.07.2017 № 2 на підставі Договору зберігання, вибуло із власності Товариства на підставі укладеного у подальшому Договору постави у зв`язку з повною оплатою Господарством товару (сільськогосподарської техніки);
- спірне майно фактично залишилося у володінні та користуванні Господарства, відповідно, у останнього відсутній обов`язок щодо здійснення передачі спірного майна та підписання акта приймання-передачі.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення пені, Господарство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах, які прийняті у інших справах у подібних правовідносинах, просить скасувати судові рішення в оскаржуваній частині та у цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги у повному обсязі. У частині зустрічних позовних вимог рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12.12.2019 у справі № 911/634/19, від 29.06.2021 у справі № 910/11287/19 щодо застосування частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Від Товариства відзив на касаційну скаргу не надходив.
Перевіривши матеріали справи та касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.
За приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Господарство у касаційній скарзі посилається на те, що суди, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12.12.2019 у справі № 911/634/19, від 29.06.2021 у справі                          № 910/11287/19 щодо застосування частини четвертої статті 75 ГПК України.
Так, закриваючи касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Трансзалізничсервіс" у частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, та залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 910/2929/18 у частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначив, що, проаналізувавши висновки, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, Верховного Суду України та на які посилається скаржник у касаційній скарзі, установив відмінність предметів позовів, відмінність установлених фактичних обставин, відмінність підстав позову, змісту позовних вимог та відмінність матеріально-правового регулювання спірних правовідносин у цій справі та зазначених справах, про які зазначає скаржник, що, у свою чергу, свідчить про неподібність правовідносин. 
Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини 4 статті 75 ГПК України в частині преюдиційності рішень іноземних судів. Перевіряючи доводи скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини четвертої статті 75 ГПК України в частині преюдиційності рішень іноземних судів, Верховний Суд заначив, що обставини, встановлені рішенням іноземного суду, яке набрало законної сили, у разі його визнання в Україні можуть мати преюдиційне значення при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом чи міжнародним договором. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, щодо неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави. Доводи скаржника про те, що апеляційний господарський суд безпідставно не прийняв докази, а саме: копію додаткової угоди № 3 від 14.01.2003 до договору оренди від 10.01.2003; висновок експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження КНДІСЕ від 13.03.2018 № 401018-45; документи, які були отримані від адвокатської компанії, що здійснювала захист "Nistas GmbH"; гарантійний лист відповідача-1 № NF11/05 dsl 03/01/2003; угоду про взаєморозрахунки від 11.09.2012, яка укладена між ТОВ "Терра" та "Nistas GmbH", оскільки позивачем не доведено наявності виняткового випадку, а також не доведено наявності об`єктивних обставин, які унеможливили своєчасне вчинення такої процесуальної дії, при цьому, що позивачем не надано належних доказів неможливості     подання зазначених доказів до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, обґрунтовано не прийняв ці докази на підставі частини третьої статті 269 ГПК України. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.
При цьому у даній справі № 904/752/20 судами встановлено, що рішенням господарського суду Київської області від 12.08.2019 у справі № 911/934/19, яке набрало законної сили 05.09.2019, встановлені обставини, зокрема, того, що Господарством було здійснено оплату, що підтверджується платіжними дорученнями від 06.07.2017 № 802 на суму 1 631 400,00 грн, від 24.07.2017 № 891 на суму 2 200 650,00 грн, від 22.02.2019 № 15 на суму 1 000 000,00грн; від 25.02.2019 № 16 на суму 1 668 625,01 грн, копії яких містяться в матеріалах справи. Товариством підтверджено отримання повної оплати вартості техніки, зазначеної у договорі, таким чином, Господарством повністю виконано зобов`язання з оплати товару за договором поставки.
При  цьому на виконання Договору зберігання сторонами підписано акт приймання-передачі на відповідальне зберігання жниварки зернової Case ІН 3020, flex, 25ft, а 07.07.2017 сторонами підписано акт приймання-передачі на відповідальне зберігання комбайну Case ІН 6140.
Водночас доказів повернення Господарством Товариству майна зі зберігання за Договором зберігання матеріали справи не містять.
Пунктом 8.2 Договору поставки сторони передбачили, що право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент зарахування 100% вартості товару на поточний рахунок постачальника та підписання акта приймання-передачі.
Отже, Договором поставки передбачено обов`язковість підписання сторонами договору та акта приймання-передачі.
Відповідно до частини першої статті 606 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.
У даному випадку, враховуючи те, що з переходом права власності на майно до зберігача від поклажедавця Договір зберігання припинив свою дію поєднанням в одній особі кредитора і боржника, а отже наслідки невиконання такого договору, у тому числі, нарахування штрафних санкцій боржнику, є припиненими.
Крім того,  судами встановлено, що спірне майно не приймається Господарством всупереч його позиції про наявність у останнього права власності на вказаний товар, фактичне володіння ним та відсутність обов`язку з повернення техніки за договором зберігання.
Згідно з частинами першою, другою статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Пунктом 7.1 договору поставки передбачено відповідальність постачальника за затримку з передачею товару покупцю. 
Однак у даному випадку затримки з передачею товару покупцю не було через фактичне володіння покупцем спірною технікою.
Тобто у даному випадку вини Товариства у непідписанні акта приймання-передачі майна за Договором поставки не було, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до Товариства відповідальності у вигляді пені.
Тобто у зазначених справах судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин.
Також відсутні підстави вважати, що суди у даній справі № 904/752/20 ухвалили оскаржувані рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 911/634/19, оскільки у вказаній справі Верховним Судом було скасовано постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення з Господарства пені з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду, що не означає остаточного вирішення спору у такій справі, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у ній. 
Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                             № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Також Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Водночас самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.
Верховний Суд не надає правової оцінки зазначеним у касаційній скарзі іншим постановам Верховного Суду, оскільки вони не визначені скаржником у касаційній скарзі як такі, що містять висновки, не враховані судами при ухваленні оскаржуваних рішень у даній справі № 904/753/20 відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою фермерського господарства "Ніна" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2021 та постанову Центрального  апеляційного господарського суду від  16.11.2021 у справі № 904/752/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                              І. Булгакова
Суддя                                                                                                             Б. Львов
Суддя                                                                                                             В. Селіваненко